Dopisy z Asie

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Veronika Štěpková

Dopisy z Asie – e-kniha

Copyright © Pointa Publishing s.r.o., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Pro všechny, kteří jsou na cestě.

Rok koně

Kůň stojí mezi hadem a kozou na sedmé pozici čínského kalendáře. Je to extrovert. Miluje davy, miluje lidi, miluje to všude, kde se něco děje. Staví se do vedoucích pozic, je paličatý, rád na sebe upozorňuje a často nahlas řehtá. Někdy může působit trochu sebestředně a povrchně, ale ve skutečnosti cítí hlubokou zodpovědnost za lidi okolo sebe. Je to zdravé zvíře a onemocní, jen když moc pracuje nebo tancuje.

Směr koně: na východ!

1. května 2014, Phnompenh

Předmět: Prší

Milí kamarádi,

začalo období dešťů a země K je celá taková romantická. Někdy si za okny třetího patra našeho phnompenhského činžáku připadám jako na podzim někde na chatě v Tatrách. Prší tu krásně a my jsme na to už dlouho čekali. Každý den vytírám mramorovou podlahu na chodbě a cestou z práce a do práce se brodím po kolena ve vodě, ve které plavou odpadky, krysy a kondomy.

Všechno tu dýchá tajemstvím a to tajemství je skoro sexuální. Nadechnu se a bojím se vydechnout. Trochu jako když se vám někdo dotkne mokrou rukou pupíku a vy pak jen se zatajeným dechem čekáte, co asi přijde. Chodím cvičit jógu na střechu jednoho jógacentra kousek od našeho baráku, a když na mě při tom prší kyselý monzun, připadám si čistá a naživu.

Mnozí z vás se mnou protrpěli to těžké rozhodovací období, kdy jsem nevěděla, jestli mám vůbec odjet. Teď už vím, proč se to rozhodnutí zdálo tak zásadní. Protože to může znamenat daleko víc než jeden rok a já měla svůj malej českej život s vámi docela ráda.

Týden před odjezdem mi Muhammad, do kterého jsem to pár měsíců už dost slušně prala, řekl, že takhle to nejde, že takhle na poslední chvíli se o kariéře a o životě rozhodovat nedá. Dal mi pusu a odešel spát do hotelu. Stěhovat se k němu nebudu.

Od chvíle, kdy jsem se postavila do fronty na pasovou kontrolu, jsem se nikdy neotočila. A už se nikdy neotočím. Proto jsem se teď tři měsíce nikomu z vás neozvala. Směr je na východ a zpátky se už jít nedá.

Jsem single, bydlím s kolegou Rogerem a mojí jedinou láskou je teď země K. Každý den mě nutí otevírat oči dokořán jako okna, když se snažím vyvětrat to vlhko z kuchyně.

Jsme dnes oba s Rogerem trochu nepohybliví. Včera se totiž konala brazilská drag show ve stylu World Cupu a my rádi tancujeme a podporujeme lidi, kteří se nebojí být trochu sami sebou. Bylo to krásné a bylo to politické!

Myslím na vás.

S láskou,

Verča

3. července 2014, Phnompenh

Předmět: Radosti a strasti v zemi K

Milí kamarádi,

měli jsme tu v zemi K malé drama, když vládnoucí strana uvěznila osm opozičních poslanců na třicet let. Kvůli organizaci demonstrací. Vypadalo to na velkou věc, ale nakonec se to rozlousklo a všichni se usmířili, a dokonce spolu po roce zasednou v parlamentu… prima! V jednom ringu se tady už nějakou tu dekádu pere demokracie a diktatura a demokracii se po dlouhé době podařilo zasadit protistraně ránu pěstí přímo do čela.

U nás v kanclu v OSN se mezitím pořád školíme na nějaký bezpečnostní blbiny. A pokaždý, když je nějaký nácvik ohně nebo útoku rebelské skupiny, já uteču k řece, procházím se mezi prodavačema smaženýho hmyzu, koukám, jak teče voda, a přemýšlím o tom, co asi tak budu dělat, až budu velká holka a Kambodža bude demokratická, samostatná a sebevědomá země.

Země K je mírumilovná. Jen se jí toho míru moc nedostalo. Hlavně jinde hipízácký sedmdesátky si tu moc neužili. Probíhala tu občanská válka mezi Komunistickou stranou podporovanou Severním Vietnamem, nebo taky Rudými Khmery, a vládou Kambodžského království a později Khmerskou republikou. Vítězství Rudých Khmerů a nastolení Demokratické Kampučii taky nebyl úplně medík a spousta lidí si tu pamatuje situace, kdy se hlavy miminek rozbíjely o telegrafní sloupy.

Občanská válka přerušila obrovský kulturní rozkvět 60. let – khmerskou novou filmovou vlnu, moderní architekturu a procítěnou folklorní hudbu. Kambodža je ale dodnes neskutečně umělecká země. Moderní alternativní filmy v sobě mají hloubku a syrovost reality. Paní, která zpívá v Sharky’s klubu na 126. ulici, si vysloužila přezdívku místní Janis Joplin. Drag shows jsou absolutně strhující a místní punkové kapely jsou něco, co fakt nechcete slyšet před spaním. Genocida je temnou součástí historie země K, ale nedefinuje to, jaká je a jaká bude.

Hodně Kambodžanů vyšlo z genocidy s posttraumatickým syndromem, ale psychologů je tu, co by na prstech spočítal. To je trochu náročné v zemi, kde ještě před dvaceti lety zabíjel soused souseda nebo otec syna, protože se náhodou ocitli v opačných táborech. Konflikty, ale i prostě jen nesouhlas, se tu moc neřeší nebo tak nějak vyřešit nejdou. „Ne“ se bere trochu jako sprosté slovo, a tak radši vždycky řeknu jen něco jako „děkuju, už musím jít“.

Všechno se teď točí okolo mojí práce. Však víte, jako vždycky. Je to můj způsob, jak svazuju svůj život s životy jiných lidí, které mám ráda, a nevím, kolik let se za to ještě budu muset omlouvat. My jsme taková speciálně našlapaná agentura a to mě těší. Jen mi někdy lezou oči z důlků a ráda bych jim vysvětlila, že jestli mám do roku 2030 spasit svět, potřebuju, aby mi odpověděli na posledních pár e-mailů. Zatím mě v tom nechávají plavat a prý se tomu říká emancipace.

Dostávám jednu životní lekci za druhou, učím se psát autoritativní e-maily, neptat se, věci rovnou řešit a tolik se neomlouvat. Moje šéfová vždycky začne být nervózní, když jsem moc měkká. Čím víc se omlouvám, tím je chladnější a naštvanější. Tak si nasadím svoje nový drsný černý brejle a čerstvě vypěstovaný autoritativní tón a přidávám do vět slova jako „mainstreaming“, „synergies“ a „spillover effect“. Na kamarádšofty se tu nehraje. Jsme v ringu, a kdo hraje, musí chtít vyhrát.

S láskou,

Verča

15. srpna 2014, Phnompenh

Předmět: O pánovi z Hrušky, o převýchovných táborech a o měkkém ranním světle podél Mekongu

Milí kamarádi,

občas se nám tady něco taky trochu nepodaří. V Guardianu nám o tom nedávno napsali pěkný článek. Ve velkým měřítku nám tu frčí obchod s lidmi a taky jsme v posledních dvou týdnech zažili menší humanitární krizi. Asi tři sta tisíc Kambodžanů a Kambodžanek utíkalo z Thajska před nově nastolenou vojenskou juntou a všichni najednou to zkoušeli přes jeden hraniční přechod. Spousta mrtvých – a my se jako správná byrokracie nestačili zmobilizovat včas.

Na druhou stranu, občas by nám v těchhle věcech mohla taky trochu pomoct kambodžská vláda. Od genocidy už je to víc než dvacet let a penízky taky dostali. Bohužel, vztah mezi institucemi a občany tu není nastavený úplně fér.

U nás v Čechách, když jsou lidi naštvaný, že něco nefunguje, tak si stěžujou na vládu. Třeba demonstrujou, píšou pěkný frustrovaný dopisy do novin a posty na Facebook, zakládají spolky a podobně. Pořád tak trochu počítáme s tím, že by to ta vláda udělat měla. To tady úplně nefunguje. Občané vládu vnímají jako něco, od čeho se můžou dočkat tak akorát toho, že jim zabere jejich půdu a zpronevěří peníze na rozvojovou spolupráci.

Spravedlnost očekává většina Kambodžanů především od mezinárodních organizací, včetně té naší. Jenže my na to taky ne vždycky máme mandát nebo prostředky a sami špatný zákony nenarovnáme. Každopádně, tíha povinnosti tu leží na ramenou každého bílého hipstera s luxusním západním vzděláním, který do dvou do rána píše ve Starbucksu v centru Phnompenhu programové dokumenty, analýzy a výroční zprávy a reviduje rozpočty.

Sobecky jsem si požádala o dovolenou. Tři měsíce dopředu, ale stejně to zase nějak nevyšlo. Chtěla jsem trochu najust všem strukturám udělat něco aspoň maličko šílenýho, abych cítila, že mám ještě krev v žilách, ne jen oťukaný bříška prsů od psaní arogantních e-mailů a pozitivních reportů pro místní politiky.

Na koncertě jedné phnompenhské punkové kapely jsem potkala Koma, milýho Thajcoamíka, který pracuje v San Francisku ve firmě Hruška, nebo tak něco, na těch jejich pěkných virtuálních mapách. Trochu jakože geograf a já měla zrovna náladu nechat se na pár dní okouzlit.

Druhý den jsme jeli na víkend do Bangkoku na pohřeb jeho tatínka. První rande a první výlet. Byl to takový okamžitý záchvat společné lidskosti. Díky Komovi jsem viděla stanné právo a taky jsem se dozvěděla, že nikdy nesmím šlápnout na thajskou bankovku, protože je na ní fotka krále a mohla bych jít do vězení.

U našich sousedů se totiž teď dějí věci. Výbor pro lidově demokratické reformy zorganizoval protest proti premiérce Jinglak Šinavatra. Ta se totiž pokusila navrhnout kontroverzní zákon, který by výrazně rozšířil její pravomoce. Jenže tenhle protest nebyl žádná maličkost. Premiérka kvůli němu rozpustila parlament a nařídila organizaci nových voleb. To zase odmítl ústavní soud a najednou byla na světě krize, která vyústila v převrat a nastolení vojenské vlády generála Prajutch Čan-Oči. Opozice byla poslána do „převýchovných táborů“ a volby se odsunuly.

Okolo našeho hotelu v Bangkoku chodili vojáci, Thajci i Kambodžani utíkali za hranice, ale bílí hipsteři se pořád váleli po podlahách luxusních čajoven. A my s nimi. V neděli už jsem se těšila, až budu v bezpečí našeho phnompenhského činžáku.

Čím déle tu jsem, tím mám zemi K radši. Chvíli tu nejsem a už mi chybí. Tisíc věcí mě tu štve, ale stejně vím, že tohle mám v životě trochu jako bonus. Je krásná, tajemná, plná kouzel a hlavně moje. Běhám ráno okolo Mekongu a nechám na sebe dopadat měkké světlo, přesně tak dokáže slunce svítit jen ráno, když se trochu přiblížíte rovníku. Táhneme to spolu – já a země K.

Opatrujte se.

S láskou,

Verča

1. září 2014, Phnompenh

Předmět: O delfínech a drahokamech

Milí kamarádi,

bojím se. Bojím se o naše aktivistky. Je ze mě arogantní paternalizující matrona. Říkají něco o lásce a o tom, že peníze nepotřebujou a už jim je skoro patnáct. Jenže v zemi, kde se asi třetina mužů přiznala, že se dopustili fyzického nebo sexuálního násilí, a to většinou na ženách, které už znali, je láska nebezpečný byznys.

Když jsem ve dvaceti odjela na letní brigádu rozdávat koblihy na nudapláži ve Francii, našel se někdo, od koho jsem si mohla půjčit peníze na cestu zpátky. Kromě toho můžu věřit na policajty, pracák, doktory, bezplatný vzdělání, dopravní značky, banky a pojišťovny, základní práva a povinnosti podle zákonů… a rodiče. Můžu udělat v životě mnohem víc přešlapů než ony, a pak to stejně jde nějak upatlat tak, abych se vrátila na správnou cestu.

U místních holek stačí jedna chyba, jednou uvěřit špatnému člověku, a všechno je pryč. Někde po cestě někomu půjčí pas a mladý život končí. Říká se tu, že žena je jako tobolka bavlny. Když jednou spadne, už je navždy nečistá. Zpátky do vesnice, rodiny nebo práce už ji nevezmou. Stalo se to Chan, Vanak i Saofij. Muž je drahokam. Když spadne, trochu se opráší a už je zase cajk.

Tyhle pravidla na to, co to je správná žena, ale i správný muž, se tu neberou na lehkou váhu. Pro holky se to jmenuje Chbab Srey a pro kluky Chbab Bros. Jsou to takové dvě básničky, které byly až do roku 2007 součástí osnov a děti se je na základkách učily zpaměti. Od roku 2015 je jejich výuka omezená, a to hlavně proto, že sociální výzkumy ukázaly přímou korelaci mezi stereotypním vnímáním rolí mužů a žen a domácím násilím. Ačkoliv je jejich výuka oficiálně omezená, tyhle dvě básničky tady určují chod společnosti víc než všechny posvátné texty théravádského buddhismu dohromady.

Chbab Srey učí holky, aby dělaly drobné krůčky, nesmály se nahlas, nechodily na návštěvu do cizích domů a hlavně poslouchaly svoje manžely. Manželka nemá mít svoje ambice ani cíle, ale měla by mít „co nejčistší charakter“, aby její muž nevypadal jako hlupák.

Kdyby se člověk nad tímhle vším začal trochu rozčilovat, tak kromě poctivé práce funguje na pocity zoufalství ještě jeden lék – sladkovodní irrawadský delfín. Příroda si to tak někdy zařídí, že děláme přesně to, co po nás chce. Děti jsou roztomilý a my máme přirozenou tendenci je chránit. A já podezřívám přírodu, že si s námi hraje, když vymyslela malé, tiché a roztomilé irrawadské delfíny.

Tváří se jako introverti, v delfíní rodině jsou to takoví malí šedí bráškové, váží okolo 150 kilo a plavou v partičkách zhruba po šesti. Nejsou to žádní zvláštní akrobati, ale rádi si poskočí, když je jim dobře. Od ledna do května se druží v povodí Mekongu jen asi na devíti místech, což bohužel není úplně praktický a seznámení s nějakým lovcem je docela pravděpodobná záležitost.

Patří ke kriticky ohroženým druhům, ale když už se jim zachce nějakýmu tomu zápaďákovi ukázat, je to jako najít čtyřlístek. A když uvidíte delfína v Krači a podaří se vám ho rozesmát, znamená to štěstí a genderovou rovnost do konce života… nebo tak něco.

Mějte se a mějte se navzájem.

S láskou,

Verča

9. října 2014, Kardamomové hory

Předmět: Hory K v zemi K

Milí kamarádi,

je zrovna ideální sezóna na výlet do Kardamomových hor, místa s jednou z největších biodiverzit v Jihovýchodní Asii. Jedu si lehnout v džungli na zem, vdechovat hlínu, hrabat se ve spadaném listí, poslouchat ptáky, napěchovat si trochu hlíny za nehty a vzpomínat na vás.

Zvlněná krajina Kardamomových hor začíná asi jen padesát kiláků od Phnompenhu, ale Phnom Aural – nebo taky Hora úsvitu –, nejvyšší hora Kambodže, je od hlavního města asi sto kilometrů. Ačkoliv je tu široko daleko největším vrcholkem, měří jen asi 1800 metrů. Dá se to sem vzít klasickou turistickou stezkou, nebo taky druhou stranou, přes malé vesničky a políčka v údolí Areng v provincii Kaôh Kŏng – pro mě jasná volba.

Kardamomové hory se jmenují po kardamomu – třetím nejdražším koření na světě, které tu holky a kluci žvýkají jako žvýkačky pro čistý dech, než vyrazí na noční návštěvu. Kardamom se ale dá i pokuřovat, popíjet v čaji, podávat jako medicína skoro na všechno anebo taky nabízet naivním cizincům podél silnic za trojnásobek toho, co za něj platí místní.

Tyhle hory na jihozápadním cípu Kambodže ale v sobě mají daleko víc než jednu vzácnou kytku – je to tropický deštný prales s množstvím endemických druhů a jedna z nejméně probádaných oblastí v Jihovýchodní Asii. Většinu Kardamomových hor tvoří hustá divočina. I v jednadvacátém století se vám tady může podařit narazit na vodopád nebo říčku, které už pár let nikdo neviděl. Bydlí tu indočínský tygr, pár slonů a hodně otravných gibonů, co vám rádi snědí svačinu.

Jestli to máte jako já a zajímá vás, jak do tohohle všeho zapadá člověk, tak je třeba si rovnou říct, že tu není jednoduché živobytí. Lidí je tu málo. Za Pol Pota a jeho Rudých Khmerů se tu schovávali partyzáni, takže někdo občas v džungli nebo na zarostlých polích mimo prošlapanou cestu přijde o nějakou tu končetinu, když má tu smůlu a šlápne na minu.

Ti, kteří bydlí hlouběji v džungli, nařezávají kůru kaučukovníku, vážou okolo řezu umělohmotné nádoby a několikrát do týdne obchází svoje pralesní teritorium, aby z nádobek sesbírali syrový kaučuk – nebo taky jinak řečeno latex. Ten pak zaváží do měst lidem, kteří pomocí srážení s kyselinou mravenčí, přidáváním aditiv a procesem zvaným vulkanizace vyrábí přírodní pryž. Asi už tušíte, že kaučukářství není dobře placené řemeslo.

Etničtí Čchongové ve vesnicích na úpatí Phnom Auralu jsou tradiční zemědělci. Až donedávna pěstovali stejně jako jejich předci rýži, ale i kupu dalších plodin, třeba kukuřici, batáty, zeleninu a ovoce. Poslední dobou jim ovšem strategie důmyslného hospodáře přestala vycházet. Opakovaně tu došlo k násilnému zabírání půdy místními oligarchy, kteří na nově vytvořených mnohahektarových polích začali pěstovat řepku olejku.

Rodiny tradičních zemědělců, které se nedokážou pěstováním nové monokulturní plodiny uživit, posílají svoje děti do továren v Phnompenhu. Když rodině začne téct do bot, většinou do města jako první odcházejí holky. Od těch se tady totiž čeká, že na poli zvládnou trochu míň práce než kluci.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dopisy z Asie.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.