Končiny

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.motto.cz

www.albatrosmedia.cz

A. S. Hatch

Končiny – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Věnováno Tarryn

Nepíšu tento dopis proto,
abych zasel hořkost do tvého srdce
ale abych ji vyrval z toho svého.

Oscar Wilde, De Profundis

1

Victoria

Srpen 2033

Milá Lucy,

děkuji ti za dopis a za fotografii, kterou jsi mi poslala. Jsi přesně tak krásná, jak jsem si tě představoval. Pověsil jsem si tvou fotku na zeď.

Než se osobně setkáme – pokud se vůbec setkáme –, chtěl bych tě varovat. Moc se nepodobám muži, kterého jsi možná viděla v novinách. Uběhla strašně dlouhá doba od chvíle, kdy se to stalo. (Vážně už je to celých šestnáct let?) Teď jsem o něco těžší a ta hustá kštice černých vlasů dávno vzala za své. Nerad bych tě šokoval svým vzhledem, proto taky přikládám svou současnou fotografii. Samozřejmě neočekávám, že by mohla skončit u tebe na zdi.

Často jsem si představoval, jaké by to bylo, kdybych tě mohl vidět, kdybych si mohl poslechnout, jak žiješ, co jsi za člověka, jaké máš sny – a obavy. V jádru duše jsem ale nikdy nevěřil, že by se to opravdu mohlo stát. Musel jsem si tvůj dopis přečíst několikrát za sebou a pokaždé jsem čekal, že tvá slova z papíru zmizí. Ona tam ale pořád jsou.

Za poslední léta mě kontaktovala celá řada lidí, hlavně novináři, různí blogeři, jednou dokonce i scenárista, všichni chtěli vědět, „co se doopravdy stalo“ v té chatě, přitom jim nešlo o nic jiného, než abych jim potvrdil, co už dávno slyšeli. Vyptávali se na Ruby. Taky na Končiny. Na to, jak probíhalo soudní líčení. Házel jsem jejich dopisy do koše. Ty jsi mi ale položila docela jinou otázku. Zeptala ses mě, „kdo doopravdy jsem“. A já jsem uvěřil, že si chceš skutečně poslechnout mou verzi příběhu.

Muselo pro tebe být těžké mě tímhle způsobem kontaktovat. Dovedu si představit, že ses o mně doslechla už spoustu věcí. Předpokládám, že sis o mně i některé informace vygooglila. V každém případě jsem ti strašně vděčný, že jsi mi i přes to přese všechno napsala. To, že chceš slyšet moji verzi příběhu, dokazuje, že máš smysl pro spravedlnost. A že vůbec uvažuješ o možné schůzce, mi připadá jako hotový zázrak. Chceš znát fakta, než mě odsoudíš. Těžko bych tě mohl žádat o férovější přístup. Beze všeho ti je dám. Ať už tím posloužím svým vlastním cílům nebo nikoliv, až dočteš můj dopis do konce, zjistíš, „kdo jsem“. A budeš mít možnost se sama rozhodnout.

Takže kdo doopravdy jsem?

Mohl bych začít rovnou od tohoto stolu. Od jeho nohou, jež se směrem dolů zužují, od precizně pospojovaných dílů tvořících dokonale hladký povrch, od dřevěných kolíků a hřebíků, které to všechno drží pohromadě. To celé je moje vlastnoruční dílo. Vydělával jsem si na živobytí tím, že jsem vlastníma rukama vyráběl nábytek, který jsem následně prodával. Teď to dělám především proto, že mě to baví. Mám rád, jak každý druh dřeva specificky voní. Miluju ten pocit, jak se s každým pohybem hoblíku drsný povrch uhlazuje. I šelestění hoblin pod mými podrážkami. A neskutečnou jemnost pilin.

Několik posledních měsíců vyrábím miniaturní šperkovnici pro Gordona, vlastně pro jeho ženu k padesátinám. Trochu se zdráhám nazývat ho svým přítelem, i když bych řekl, že za ta léta se jím svým způsobem stal. Jeho žena si do ní bude moct ukládat náušnice a náramky a všechny další drobnosti. Je to už dávno, co jsem žil s nějakou ženou, ale dodnes si pamatuju, jaká to byla katastrofa, když se všude povalovaly všechny ty Victoriiny drobnosti. Hodně jsme se tomu s Gordonem nasmáli. Dnes v noci nechám zaschnout poslední vrstvu šelakové politury. Bude se lesknout jako zrcadlo.

Pracuju taky na něčem pro tebe. Na takovém drobném dárku. Dám ti ho, pokud se rozhodneš mě navštívit. Ale měla bys vědět, že jsem perfekcionista – jestli mě necháš příliš dlouho čekat, je možné, že ho budu tak dlouho smirkovat a leštit, až z něj nezbude vůbec nic. Řekl bych, že podobné je to i s láskou, nemyslíš? Člověk zpozoruje věci, které ho znervózní nebo ho přímo iritují, jako třeba fazeta, která se neleskne na světle tak, jak by měla, nebo hrbolek, který ucítíš, když přejedeš prstem přes hranu. Hned sáhneš po smirkovém papíře a začneš leštit, dokud se ta nedokonalost nepřetaví v jemný prach. Anebo to odsekneš a začneš nanovo.

* * *

Victorii jsem potkal v baru na Štědrý den roku 2010. Najednou se vyloupla z houfu vlnících se těl. Zamířila přímo ke mně a s úsměvem na tváři mě objala kolem krku. Na to, abychom si něco řekli, tam byl až příliš velký hluk. Ostatně mluvit nebylo třeba. Tančili jsme spolu. Úplně jsem ztratil pojem o čase. Pamatuju se, jak blikající světla barvila její kůži narůžovo nebo namodro. A jak byla její pokožka jemná. Vlasy jí voněly po kondicionéru. Byla krásná. S dlouhými rovnými popelavě blonďatými vlasy. Pár dnů po Vánocích, zadýchaná a polonahá v suterénu domu u svých rodičů, mi prozradila, že je sestra na zubním. Páni, řekl jsem, a já jsem tesař. Ježíš byl taky tesař, poznamenala. A od té chvíle jsme tvořili pár.

V následujícím roce jsme každou chvíli, jak jen to bylo trochu možné, trávili spolu. Victoria se hodně sblížila s mou matkou Ivy. Ty dvě si hned padly do oka.

Následující Vánoce jsme se s Victorií odstěhovali z domů svých rodičů do malého půldomku ve Smaragdové ulici. Samozřejmě jsme si ho jen pronajali, ale měli jsme to tam moc rádi. Získali jsme díky tomu nezávislost. Z garáže se stalo mé království, moje dílna. Jediným originálním kouskem nábytku v domku byl dubový konferenční stolek s boční přihrádkou na časopisy, který jsem vyrobil pro svou matku. Vrátila mi ho nedlouho po našem nastěhování se slovy, že je to jediná věc, kterou jí odkázala tchyně. Vždycky jsem tu mrchu nenáviděla, pronesla s pohledem upřeným na stolek, jako kdyby to byl její hrob propadající se do země. Když jsem jí připomněl, že stolek jsem vyrobil já, chvíli na mě zírala prázdnýma očima. V té době jsme ještě nevěděli, že se u matky v důsledku mnohočetných infarktů rozvinula demence a za pět let bude po smrti.

V našich životech se mezitím zabydlela příjemná každodenní rutina. V neděli jsme jezdívali mou dodávkou (volkswagen transporter) na návštěvu k Victoriiným rodičům a potom na oběd k mé matce, která po smrti Franka, svého druhého manžela, žila sama.

Oba jsme s Victorií byli velice vášniví (doufám, že ti nevadí, že se o tom zmiňuju) a často jsme se milovali. Náš vztah mi dával všechno, po čem jsem toužil. V té době jsme si dokonale rozuměli. Nikdy jsme se o nic nepřeli. Ani jsme se nehádali. Toužil jsem po jediném: aby byla šťastná. A myslím, že v té době jsme byli šťastní oba.

Jednou v sobotu mě Victoria zatáhla do obchodu s domácími mazlíčky, abychom se podívali na štěňata, a rozplývala se tam nad kníračem.

O pár týdnů později zastavila před domem dodávka. Nečekal jsem žádný balíček, tak jsem si jí nevšímal. Jenže vzápětí se rozezněl zvonek u dveří.

Když jsem Victorii vyzvedával z práce, nezmínil jsem se o záhadném balíčku, který jsem nechal stát v zadní místnosti. Při pohledu na zakrytou klec vykřikla nadšením. Dal jsem jí ruku přes pusu a ukázal na visačku, kterou na klec pověsil majitel obchodu.

Ahoj, jmenuju se Oscar.

Zatímco si budu zvykat na nový domov, nedělej prosím aspoň čtyřiadvacet hodin žádné hlasité zvuky a aspoň týden mě prosím nevystavuj umělému osvětlení.

Victoria se mi vrhla kolem krku. Jak už jsem říkal, záleželo mi hlavně na tom, aby byla šťastná. A když byla šťastná ona, byl jsem šťastný i já.

Následujícího rána jsme klec odkryli. Byl tam. Načepýřený a zelený. S maličkým zobáčkem podobajícím se kusu seříznuté mrkve. Oči jako dva černé korálky. Špičaté zářivě modré letky na křídlech. Ne větší než kos. Oscar, papoušek mniší, stál na bidýlku, a zatímco se k němu Victoria opatrně blížila, nakláněl hlavu ke straně.

„Líbí se ti?“ zeptala se s tváří přilepenou ke kleci. Působilo to, jako kdyby se ptala Oscara, jestli je se mnou spokojený.

V následujících několika měsících učila Victoria Oscara zvedat ze stolu malé klacíky, pohupovat se nahoru a dolů a točit se v kruzích za jejím prstem, který mu držela nad hlavou, takže to vypadalo, jako by spolu tančili. Jenže nedlouho po tom, co k nám Oscar dorazil, přestal vycházet z klece ven. A když se Victorii náhodou podařilo přemluvit ho, aby vylezl, otočil se k ní zády a lhostejně zamířil někam jinam. Jednou v noci mi řekla, že si myslí, že je Oscar deprimovaný a že bychom si měli pořídit ještě jednoho papouška. „Potřebuje kamaráda!“ prohlásila vážným tónem a upřela na mě oči, zatímco si k srdci tiskla iPad. Mně připadalo, že je naprosto jasné, jaký má Oscar problém. Stačilo se na něj podívat a bylo evidentní, že sem nepatří. Přestal ho bavit život. Prostě to vzdal a žádný kamarád ho nemohl zachránit. Jenže to by nebyla Victoria, aby to nechala jen tak. Podle ní totiž neexistoval žádný problém, který by neměl řešení. Problém se zuby? Stačí si je nechat spravit. Problém s exotickým ptákem? Stačí ho vyléčit. Nějaký problém se životem? I to se musí dát napravit.

Tak jsme koupili Afreda, dalšího papouška mnišího. Nedlouho potom, jednoho pátečního rána v lednu roku 2013, Oscar umřel. Victoria se ho nechtěla ani dotknout. Odešel jsem do zadní místnosti a přiblížil se ke kleci s utěrkou v ruce. Alfred seděl uprostřed bidýlka. Ubohý Oscar ležel v rohu jako odhozená hračka. Jako atrapa. Falešný papoušek, kterého jsme koupili pro pobavení toho opravdového. Pohřbil jsem ho na zahradě za domem.

Poté ztratila Victoria o Alfreda veškerý zájem. Říkala o něm, že je vrah. Zabijáckého Alfreda jsem měl teď na starosti já.

Ve Victoriině životě se objevilo prázdné místo. Možná se neobjevilo, možná to bylo totéž prázdné místo, které měl vyplnit Oscar. Byla skleslá. Smála se jen málokdy. Zato hodně času trávila na Googlu. A taky na Facebooku. Začala mi ukazovat fotografie dětí, které jsem neznal. Kdykoliv se jí zmocnil stesk, netečnost a bezradnost, ponořila se do hlubin internetu. Vypadalo to, jako kdyby měla iPad přilepený k ruce, jako kdyby to byla kapačka, kterou s sebou nosí po domě, aby si mohla pouštět rovnou do žíly potřebnou dávku otupující drogy. V noci ležela otočená k nočnímu stolku, z nějž vystupovala přízračná zář, zatímco iPad, který na něj odložila, přijímal a vydával svá tajuplná data. Když se probudila, nebyl jsem to já, ale iPad, po kterém šátrala rukou. Sdělovala mi novinky ze společenských rubrik. Ukazovala mi obrázky celebrit. Luxusních domů. Nabídky přístrojů a spotřebičů, které jsme nepotřebovali. Lázeňských procedur, které jsme si nemohli dovolit. Pořád něco hledala. Jako by však nevěděla co. Jednoho večera zničehonic ztlumila televizi a prohlásila: „Pojďme si pořídit miminko.“

* * *

Píšu tenhle dopis pomalu, s velkou obezřetností a pečlivostí. Vím, co je v sázce. Každý den mezi jednou a druhou hodinou scházím do knihovny, která je vždycky prázdná a je tam naprostý klid, a většinou napíšu zhruba jednu stránku o rozsahu A4. Někdy taky dvě. Už teď si troufám říct, že dopis bude mnohem delší, než jsem měl původně v úmyslu. Snad ho dočteš až do konce. Když jsem se rozhodl to všechno sepsat, věděl jsem, že je toho tolik, co musím obsáhnout, vlastně celý svůj dosavadní život. Netušil jsem ale, jak očistné je zaznamenávat myšlenky na papír. Je to přesně tak, jak říkala Ruby. Když si vybavuju jednotlivé vzpomínky, je to, jako bych události v nich obsažené prožíval znovu. Popořádku jednu za druhou. Nesmím nic vynechat. Abys dokázala pochopit, co se stalo v říjnu, potřebuješ vědět, co tomu předcházelo. Nesmím vynechat ani události, které se na první pohled mohou zdát bezvýznamné. Na všem záleží, proto musím psát i o nich. Až tenhle dopis dostaneš a podržíš ho v dlani, ucítíš, jak je můj život těžký. Vlastně byl.

* * *

Možná to o mně nevíš, Lucy, ale jsem opravdový Samotář, protože pocházím z místa zvaného Samoty u moře. Jsou vměstnány do úplné špičky nejsevernějšího výběžku ploché přímořské krajiny západně od Bowlandského lesa a celoročně jsou bičovány západními větry přicházejícími z Irského moře. Všechny místní hospody se jmenují U Kotvy nebo Na Rybářské lodi. Jen jedna se jmenuje Zadnice mořské panny. Nevzpomínám si ale, že bych na Samotách v přístavišti někdy viděl nějakou opravdovou rybářskou loď. Připlouvaly tam jedině v Den kulturního dědictví, který se na Samotách oslavoval každý rok na připomínku zašlé slávy tohoto městečka. Táta vždycky zaparkoval se svým transitem u přístaviště, přinesl hranolky a společně jsme pozorovali, jak připlouvají lodě. Připlutí každé z nich ohlašoval jeden stařík s mikrofonem. Důchodci shromáždění na břehu tleskali, artriticky se skláněli nad kočárky s vnoučaty – většinu vnoučat na Samotách člověk nikdy neviděl s rodiči – a ukazovali směrem k lodím.

Toto město kdysi prosperovalo. S Irským a Keltským mořem na západě a Severním průlivem bohatým na lososy a tresky na severu byly Samoty rybářským rájem. Lidé měli peníze. Spoustu peněz. Nové domy rostly jako houby po dešti. Do Samot se stěhovaly rodiny z celého severozápadu. Najednou tu bylo tolik dětí, že bylo nutné postavit další školu. Jenže potom byla přijata Společná rybářská politika a Samoty začaly téměř přes noc skomírat. Rybolov v podstatě ustal. Zásoby peněz vyschly. Rodiny se odstěhovaly. A ti, co zůstali, bojovali o přežití. Novou školu zavřeli. Zhruba v době, kdy jsme se seznámili s Victorií, už tu nežili skoro žádní mladí lidé. Pracovní příležitosti se přesunuly do sousedních měst. Samoty se proměnily v čekárnu na smrt. V roce 2015 patřily Samoty k evropským městům s největším počtem sebevražd na obyvatele. Městská rada nechala postavit ploty podél všech promenád, aby zabránila lidem – hlavně mladým mužům – vrhat se do moře. Město vypadalo jako obrovský vězeňský dvůr. Pokud se člověk na Samotách nenarodil, neměl důvod tam nadále zůstávat. Přízvisko „Samotáři“, kterým nás začali nazývat, bylo neradostným symbolem těch, kteří se pro tento způsob života dobrovolně rozhodli. Stalo se symbolem vytrvalosti a odolnosti.

Takže když Victoria prohlásila: „Pojďme si pořídit miminko,“ ani mě to příliš nepřekvapilo. Mladé ženy na Samotách neměly příliš na výběr, co by jiného mohly dělat.

Během roku 2013 jsme se bezúspěšně snažili o početí. Výsledkem našeho úsilí za prvních devět měsíců bylo jen pár zpožděných period. Victoria si však se stoickým klidem udržovala optimistický přístup. A tak jsme v našem úsilí pokračovali. Vždyť se snažíme teprve devět měsíců, prohlásila. Potom se z devíti měsíců stal rok. I v průběhu dalších měsíců se upínala ke svému snu jako k výhře v loterii. V té době jsem ji nesmírně miloval. Udávala mému životu – vlastně životu nás obou – směr a cíl. Já jsem taky toužil po dítěti, abys mě špatně nechápala, vážně jsem si moc přál, abych se stal otcem, který by mohl svou dceru nebo syna vozit transporterem do přístaviště, kupovat jim hranolky a společně s nimi v Den kulturního dědictví sledovat připlouvající lodě. Ale ještě mnohem víc jsem toužil po tom, aby byla Victoria šťastná. Muž dokáže žít v osamění i v takovém městě, jako jsou Samoty. Dokonce se mu může dařit dobře, pokud nepotřebuje ke své spokojenosti společnost. Žena bez dítěte však na Samotách chřadne jako město samotné, zanikající a zbytečné. Myslím, že bychom mohli být s Victorií šťastní, kdybychom měli dítě. Cítila by se naplněná a spokojená, a tím pádem bych byl spokojený i já. Jenže měsíce ubíhaly a postupně mi začala připomínat někoho, kdo hází do hracího automatu jednu minci za druhou a s rukou na páce čeká na jackpot. Zároveň se mučí obavami, že když od automatu odejde, jackpot určitě padne hned při následující hře. Její umanutost postupně nabyla rozměrů určité duchovní krize. Jako kdyby procházela nějakou zkouškou. Prostřednictvím iPadu hltala fámy a spekulace z celého světa, které se objevovaly na nejrůznějších fórech věnovaných těhotenství. Když mi předčítala z některých internetových stránek, znělo to téměř nábožně. Povstaňte a zvítězte!, Pokud noc dosáhne svého nejtemnějšího bodu, každým následujícím okamžikem se začne rozednívat. Byla to klišé. Dávala jí však naději, takže mi zas tak nevadila.

Prvního ledna, čtyři roky po našem seznámení, jsme přijeli za mou matkou na tradiční novoroční pečínku, jenže máma doma nebyla, i když jsme byli dopředu domluvení. Byla strašlivá zima. Zavolal jsem jí na mobil. Řekla mi, že stojí na pláži a čeká na mě. Okamžitě mi bylo jasné, že něco není v pořádku.

U moře foukal doslova biblický vítr. Moře bylo daleko od pláže a písek se rozprostíral téměř k horizontu. V dálce jsem uviděl stát temnou figuru ve tvaru kříže. Postava s roztaženými pažemi. Rozběhl jsem se k ní. Když jsem se k ní blížil, s úlevou jsem poznal matčin kabát a vysoké boty. Nahýbala se zády proti větru, oči měla zavřené a tvářila se euforicky. Po zběsilém běhu jsem sotva popadal dech a opřel jsem se rukama o kolena. Připadal jsem si, jako kdybych se před ní klaněl. Najednou se jí vítr prudce opřel do kabátu a ona mi vpadla do náručí.

„Danieli!“ vykřikla do burácející vichřice.

„Mami, co tady děláš?“

„Kde je táta?! Měl tu být už před hodinou!“

„Táta přece nežije, mami!“

V transporteru Ivy nepromluvila ani slovo. Seděla shrbená a tvářila se trucovitě jako malé dítě, zatímco Victoria jí masírovala ramena a paže, aby ji alespoň trošku zahřála. Když jsme zastavili na červené, po očku jsem ji pozoroval. Najednou působila neskutečně křehkým dojmem. Zničehonic tak neuvěřitelně zestárla. Do té doby jsem ji považoval za nezničitelnou. Budila vždycky respekt, stačilo, aby pod jejími kroky zavrzaly parkety za dveřmi do mého pokoje, a kamarádi se už zvedali k odchodu. Nedokázal jsem si ji ve svém nitru spojit s touhle chřadnoucí, poraženou ženou sedící po mém boku. Polil mě stud. Kvůli tomu, že jsem si neuvědomil dřív, jak ji opouštějí síly. Že není nepřemožitelná a že je to jen obyčejná žena. Sice lepší a silnější než kdejaký muž, ale pořád je to jen zranitelná lidská bytost.

Následujícího rána jsem ji odvezl k praktickému lékaři. Po stanovení oficiální diagnózy zavládla v domě mé matky atmosféra smrti. Začal jsem si všímat, jak na všem ulpívá prach, jak se ve spárách mezi dlaždicemi usazuje špína a v rozích visí pavučiny. Nechápal jsem, jak je možné, že to do té doby unikalo mé pozornosti. Zatímco jsem se věnoval úklidu, před očima se mi rozběhl proud hořkosladkých vzpomínek. Vybavil jsem si, jak mě táta koupával, když jsem byl ještě batole, a maminka za námi pokaždé přišla s ručníkem a dětským zásypem v ruce, potom na mě lahvičku namířila a zmáčkla, takže mi oblak bílého prášku pokryl celé bříško. Taky jsem si vzpomněl, jak jsem uprostřed noci proseděl hodiny za dveřmi ložnice rodičů a usedavě plakal. Máma se mi o pár let později svěřila s tím, jak zoufale toužila vstát a utišit mě, ale táta jí to nedovolil. Jen jí – zcela správně – vysvětlil, že z toho musím vyrůst. Postupně jsem si vybavoval všechny oslavy narozenin a Vánoc a návraty domů z prázdnin, kdy měl člověk najednou pocit, že je dům o něco menší, než jak si ho pamatoval z doby před svým odjezdem. A potom období, kdy tatínek bojoval s rakovinou. A o co byl dům hlučnější, když táta zemřel, protože máma chodila z místnosti do místnosti a všude pouštěla rádio, takže v celém domě vyhrávala stanice Radio 4.

S Frankem se seznámila na smuteční hostině po otcově pohřbu. Uspořádala ji v kriketovém klubu. Ne že by otec někdy hrál kriket, ale právě tady všechny rodiny ze Samot pořádaly rodinné sešlosti a večírky – ať už v rámci nejrůznějších oslav či v rámci smutečních hostin. Vzpomínám si, jak jsem vyšel ven, abych unikl před přehnanou pozorností otcových příbuzných, díval jsem se dovnitř oknem a pozoroval mámu, která seděla u stolu naproti nějakému muži. Vybavuji si její uplakaný úsměv, zatímco on bez ustání hovořil. Ona jen poslouchala a přikyvovala. Úplně vidím před sebou jeho prošedivělý hustý plnovous a hranaté obroučky brýlí, z pohledu zezadu předsunuté před tváří. Vidím, jak se k ní naklání přes stůl a bere matčiny ruce do svých dlaní.

V následujících měsících jsem potkával Franka stále častěji. Přicházel opravovat věci v domácnosti, přinášel různé věci, jídlo, kuchyňské potřeby i peníze. Začal jsem v kuchyňských zásuvkách narážet na křesťanské brožury. Blahoslavení jsou ti, kteří truchlí, neboť budou utěšeni. Od začátku se mi nelíbil. V jedné chvíli jsem to mámě řekl. Vynadala mi, že jsem příliš kritický. Je to milý osamělý muž, pronesla, taky přišel o blízkého člověka, stejně jako my. Nakonec začala být moje matka závislá na Frankově společnosti. Najednou mu připadalo „logické“, aby se k nám nastěhoval a začal s námi žít.

Byl chytrý. Bezvadně to s námi sehrál. Zavedl do naší domácnosti nové zvyky – nejdříve jen maličkosti, například že jsme museli čekat s večeří, než se vrátí domů, což bývalo občas dost pozdě, a taky že jsme se před jídlem museli pomodlit, což jsme dřív nikdy nedělali. Potom začal zavádět další pravidla. Máma se už nesměla dívat na své oblíbené seriály. Prý jí po nich degeneruje mozek. Žádné rádio. Pokud jsme potřebovali nějakým způsobem zaplnit ticho, měli jsme ho zaplnit rozjímáním a modlitbami. Vyhodil z polic otcovu „brakovou“ literaturu a nahradil ji biblí, fotografiemi jeho rodiny (se kterou jsme se nikdy nepotkali) a svatými obrázky. Nejsem si jistý, kdy přesně začal mou matku týrat.

Děsil mě. Vždycky byl oblečený do černého skoro jako nějaký kněz. Prošedivělé vlasy, které mu dosahovaly k límečku, měl husté a huňaté stejně jako vousy a v mých dětských očích mu propůjčovaly vzhled zlého krále z pohádky.

Jednou v noci, bylo to asi rok po tom, co se k nám Frank nastěhoval, jsem vylezl z postele a zamířil na záchod. Cestou jsem uslyšel podivné naříkání. Byl jsem zvyklý slýchat v noci matčiny vzlyky, proto mi bylo okamžitě jasné, že tohle je něco jiného. Přešel jsem po špičkách kolem záchodu a zamířil ke zdroji toho nezvyklého zvuku. Dveře do obývacího pokoje byly pootevřené. Škvírou jsem nad gaučem zahlédl temeno Frankovy hlavy, její obrys se rýsoval proti světlu z televize. Na obrazovce jsem spatřil postavu muže naklánějící se nad nahou ženou, která měla v ústech roubík a byla přivázaná k dřevěnému stolu. Muž měl na tváři masku mexického zápasníka. Žena na muže hleděla s hrůzou v očích. Vyděšeně cloumala stolem. Frank si sundal brýle a položil je na konferenční stolek, jeho pohyby byly pomalé a rozvážné. Potom se zvedl z gauče a přistoupil k obrazovce. Byl rovněž nahý. Díval jsem se dál, protože jsem se bál pohnout. Když začal zrychleně oddychovat, využil jsem příležitosti a rychle se vrátil do svého pokoje, kde jsem zůstal až do rána, neschopný zamhouřit oka. Držel jsem to tak dlouho, jak to jen šlo, ale nakonec jsem se počůral.

Myslím, že to byla moje první zkušenost se sexem.

Od té doby jsem měl problémy se spaním i s usínáním. Každou noc jsem přitáhl prádelník ke dveřím, abych je zablokoval, pro svůj pocit bezpečí. Proti čemu jsem se chránil, mi nebylo úplně jasné, protože Frank se mě nikdy ani nedotkl. Známky ve škole se mi začaly horšit. Pořád jsem byl unavený. Každý mě štval, obzvlášť učitelé. Jednou jsem o polední přestávce dostal do zadku kopacím míčem. Byla to nehoda a dítě, které si přišlo pro balon, bylo mladší než já. Zvedl jsem míč, přistoupil k tomu malému klukovi a vší silou jsem ho s ním udeřil obličeje. Upadl na zem a mě poslali do třídy. Zlomil jsem mu nos. Přišel mě vyzvednout Frank. Neřekl ani slovo a já mu taky nic neřekl. Ze způsobu, jakým práskl dveřmi u auta, se ale dalo poznat, jak to v něm vře vzteky. Toho večera odložil u stolu příbor a pronesl: Zopakuj mamince, co jsi mi předtím pověděl. Hlesl jsem, že netuším, na co naráží. Nelži, Danieli, a zopakuj jí, co jsi mi v autě vyprávěl. Jak by sis přál, aby maminka umřela místo tvého otce. Hlas měl dokonale vyrovnaný a byl klidný. Pohlédl jsem na svou matku. Zbledla bolestí. Nic takového jsem nikdy neřekl, ujistil jsem ji. Frank zavřel oči. Král se však bude radovat; Bůh bude chloubou všech, kdo přísahají při něm, a budou zacpána ústa těm, kdo zrádně mluví, pronesl. Nyní se podívej na svou matku a řekni jí, že se omlouváš. Podíval jsem se na ni. Řekni to! Omlouvám se, vypravil jsem ze sebe. Za co? Nedokázal jsem to vyslovit. Danieli, za co se… omlouváš? Omlouvám se za to, že jsem si přál, abys umřela místo tatínka. No vidíš. Ani to nebylo tak těžké, viď? Ještě je naděje, že z tebe něco bude, prohlásil. Vzápětí zvedl vidličku a zapíchl ji do pastýřského koláče.

Nedlouho potom došlo k děsivé události, při které jsem Franka udeřil francouzákem. Když jsem viděl, jak se mu blýsklo v očích, na krátký opojný okamžik jsem zadoufal, že mi ránu vrátí a že by ho moje máma mohla konečně vyhodit. Místo toho se prsty dotkl stružky krve, která mu stékala po tváři, nasadil si brýle zpátky na nos a potom ledově tichým tónem oznámil, že mi dá ještě lekci.

Když se na semaforu znovu rozsvítila zelená, mé nitro zaplavily všechny tyhle vzpomínky jako přílivová vlna, zatímco mámě se vpíjely slzy do límce u dlouhého pleteného svetru. V té chvíli jsem si uvědomil, že Frank svůj slib splnil. Dal mi vážně důležitou lekci.

V následujících šesti měsících jsme se s Victorií dál pokoušeli o miminko. Jenže já měl plnou hlavu starostí o mámu, která scházela před očima. Bylo těžké dívat se na to, jak se zoufale snaží to doma sama zvládat.

Zhruba v té době začala Victoria podléhat nejrůznějším pověrám. Zmanipulovaná názory na ženských těhotenských fórech se začala chovat podivně. Například přestala jíst ovoce. Vyhodila všechny čisticí prostředky a začala používat jen ocet a vodu. Strkala nohy do vodních nádrží a nechala si okusovat odumřelou kůži od rybek. Pouštěla si na iPadu „skladby“, u kterých nebylo slyšet nic než ticho, jejich zvuk se však údajně odehrával v neslyšných kmitočtových pásmech, které měly stimulovat její vaječníky. Nic z toho mi nevadilo, dokud nezačala odmítat návštěvy u mé matky. Jednu neděli Vic prohlásila, že se necítí dobře a že by raději zůstala doma. Zdálo se mi, že si vymýšlí, ale nenaléhal jsem na ni. Prožívala těžké období – už jsme se snažili o miminko celých osmnáct měsíců – a já jsem si říkal, že třeba jen potřebuje trochu času sama pro sebe. Jenže když se mnou odmítla jet i následující neděli, musel jsem se ozvat.

„Já vážně nemůžu, Dane,“ pronesla.

„Víš, jak je pro mě důležité, abys jela se mnou.“

„Nejde to.“

„Proč ne?“

„Dane, prosím, nenuť mě,“ hlesla sotva slyšitelně. Cítil jsem, jak začínám být vytočený. Zaťal jsem ruce v pěst. Nedokázal jsem si pomoct. Bouchnul jsem vší silou pěstí do polštáře vedle ní. Victoria sebou trhla a pár vteřin jsme v napjatém tichu pozorovali jeden druhého, dokud jsem se nevyřítil na chodbu.

Ivy se toho dne přestala na Victorii ptát. Zdálo se, že se propadla do jiné časové dimenze, kamsi do minulosti. Jak jsme teď sedávali u stolu sami dva, připomínalo mi to dobu po otcově smrti. Cinkání našich příborů doprovázela jen nedělní rozhlasová hra.

Když jsem se vrátil domů, Victoria byla v horní koupelně ve vaně, iPad nechala ležet na gauči. Odemkl jsem ho, heslo bylo její datum narození, a otevřel prohlížeč Safari. Očividně byla na těhotenském fóru velice aktivní členkou. Vyskočilo na mě několik dalších potrhlých návodů, jak otěhotnět, které ještě nevyzkoušela. Třeba živit se jen mořskými plody a špenátem. Nebo dávat si ledovou koupel okamžitě po sexu. Zdvihnout po sexu nohy nahoru. Nosit jen oranžovou barvu. Seznam pokračoval ještě dál. A potom jsem narazil na příspěvek, ze kterého se mi sevřely útroby úzkostí. Měl nadpis: POKUD SE POKOUŠÍTE OTĚHOTNĚT – PŘEČTĚTE SI TOHLE! Katrina pracovala v domově pro seniory. Léta se pokoušela otěhotnět a už se pomalu chystala svého snu vzdát. Jenže potom byl její MMM povýšen (zjistil jsem, že MMM znamená můj milovaný manžel) a ona mohla přestat chodit do práce. Dala výpověď a vzápětí otěhotněla. Narodila se jí dvojčata. Nejdřív to považovala za zázrak. Když však svá dvě miminka jednoho dne s obdivem pozorovala, najednou jí všechno došlo. Uvědomila si, co stálo za jejím nečekaným těhotenstvím. Došlo k němu jen díky tomu, že konečně opustila prostor naplněný smrtí. Už nebyla každý den obklopená umírajícími lidmi. Katrina ve svém příspěvku psala, že je to jediné logické vysvětlení, a proto nabádá ostatní ženy na fóru, aby se za každou cenu vyhýbaly smrti a místům se smrtí spojenými!!! (do této kategorie spadaly čekárny praktických lékařů, domovy s pečovatelskou službou, pohřby a hřbitovy). V závěru článku byla připojena ještě douška: Jestli je někdo z vašich známých nemocný, nebo dokonce umírá, nesmíte se s ním dál stýkat. Nesmíte dovolit, aby jejich smrt bránila rozpuku nového života ve vašem lůně. Následovaly stovky komentářů a tisíce lajků. Celé zástupy žen používajících stejný pseudoreligiózní jazyk a stejné zkratky jí děkovaly a velebily ji jako nějakého proroka.

Poprvé za celou dobu jsem byl z celého procesu otěhotnění i z celé téhle záležitosti znechucený a naštvaný. Nejradši bych vtrhnul za Victorií do koupelny a vynadal jí za její zabedněnost, za její bezcitnou a slepou tupost. Místo toho jsem ale odešel do dílny a strávil večer leštěním jídelního stolu z jasanového dřeva, dokud jsem si nebyl jistý, že už spí.

Následující neděli prohlásila, že její otec odjel do Irska na golfový víkend a že ji matka požádala, aby přijela k ní a dělala jí společnost. Odvezl jsem ji tedy k domu jejích rodičů, když se však chystala vystoupit, zarazil jsem ji. Oznámil jsem jí, že jsem si přečetl příspěvek Katriny a že vím, proč se vyhýbá mé matce. Nic na to neřekla. Jen křečovitě stiskla ucha svého příručního zavazadla a pevně semkla rty. Začal jsem mít pocit, že ji znám čím dál míň. Chvíli jsme seděli v tichosti. Kolem nás se svištěním projížděla auta. Po střechách okolních domů poskakovali rackové. Myslím, že v té chvíli jsem poprvé ucítil bodavý osten lítosti. Možná jsem měl zůstat zticha, počkat, až tahle fáze pomine, a pokračovat ve svém úsilí přivést ji do jiného stavu. Jenže já vnímal, jak se mi mění před očima. Jako kdyby si kolem sebe budovala tvrdou skořápku. Chtěl jsem se jí dotknout, ona však před mou rukou ucukla jako nedůvěřivá kočka.

Jednoho večera Victoria prohlásila, že jestli do ledna neotěhotní, je rozhodnutá navštívit kliniku pro léčbu neplodnosti. I nadále jsme spolu pravidelně spali. Většinou to však probíhalo ryze mechanicky. Občas i s jistou dávkou agrese. I když jsem se s ní miloval bez polibků a bez něžností, pořád jsem to dělal z lásky. Cítil jsem, že ani ona mě nepřestala mít ráda, její láska se jen skryla pod vrstvu ledu. Občas jsem se pokoušel tu vrstvu rozpustit. Občas jsem si pomohl i sbíječkou.

Boží hod vánoční byl náročný. Cítil jsem, že pro mou matku je zřejmě poslední. Ivy byla v té době už naplno přestěhovaná do domova pro seniory Jeruzalém, který poskytoval svým obyvatelům čtyřiadvacetihodinovou péči. Čekárna byla vyzdobená opelichanými vánočními řetězy. Zdravotní sestry byly převlečené za vánoční skřítky. Někteří rezidenti domova byli usazeni v půlkruhu před televizí a dívali se na film Život je krásný. Ivy mě nepoznala, když jsem ji políbil na čelo, a mně bylo jasné, že dneska nemá „svůj den“. Popřál jsem krásné vánoční svátky a ujistil jsem ji, že ji mám rád. Taky jsem jí řekl, že jsem jí vděčný za všechno, co pro mě udělala. Potom jsem pohlédl do její tváře a všiml jsem si, že se soustředěně mračí. Na chvíli jsem podlehl dojmu, že k ní má slova možná pronikla a že jsem hluboko v jejím vědomí čímsi pohnul.

„Taky vzpomínáš na naše společné Vánoce?“ zeptal jsem se. „Není to tak dávno.“ Stiskl jsem jí ruku. Měl jsem pocit, že se mi podařilo získat její pozornost. Jenže ona dál zírala před sebe, jako kdyby se dívala skrz mě. Teprve v té chvíli jsem si uvědomil, že její výraz se ani na vteřinu nezměnil. Podíval jsem se směrem k oknu, kam upírala své oči, a došlo mi, že k ní z mých slov neproniklo vůbec nic. Její zamračený výraz, který mi na chvíli připadal chápavý, byl ve skutečnosti projevem absolutní zmatenosti. Venku se setmělo, takže se v návštěvní místnosti svítilo. Nesledovala moře, jak jsem se domníval, celou dobu se dívala na svůj vlastní odraz ve skle. Průhledný a trochu strašidelný. Jako kdyby byla napůl tady a napůl už pryč.

* * *

Přišla vlna veder. Při dnešní odpolední vycházce jsem doslova padal horkem a byl jsem zbrocený potem. Stýská se mi po věčném větru na Samotách. Přitom jsem ho dřív nenáviděl. V zimě kvůli němu člověku mrzly prsty, i když je měl navlečené v rukavicích. Dneska bych dal cokoliv za pořádný poryv přímořského větru.

Pokud je to možné, snažím se chodit na procházku každý den. Pomáhá mi to utřídit si myšlenky. Jak víš, nejsem už u moře. Občas ale vidím nad hlavou racka a ten mi připomene Samoty. Ty ses určitě ztratil, říkám mu, co děláš tak daleko od pobřeží? A v duchu přemýšlím, jestli ještě někdy najde cestu zpátky.

***

„Zona pellucida,“ předčítala Victoria z iPadu, „tak se nazývá ochranná blána kolem vajíčka před implantací čili uhnízděním embrya v děloze.“ Bylo ponuré odpoledne na konci ledna roku 2015. Toho odpoledne dostala pomocí jehly poslední dávku hormonální stimulace folikulů, než jí následujícího dne přenesou oplodněné vajíčko do dělohy. „K implantaci embrya v děloze dochází obvykle jeden až pět dnů po přenesení vajíčka.“ Victoria se na nejrůznějších fórech dočetla, že šance na úspěšnou implantaci se zvyšují, pokud zůstane v klidu. Proto si vzala v práci týden dovolené, seděla na gauči v oranžovém pyžamu a dívala se na televizi. Pátý den jsem uslyšel, jak odešla ven a práskla za sebou dveřmi. Vyběhl jsem před dům právě včas, abych ji zahlédl, jak na konci ulice zahýbá za roh. V ložnici jsem na zemi vedle postele našel pohozené pyžamo. Zvedl jsem ho, abych ho odnesl do koše na špinavé prádlo, jenže na zemi byl jen vrchní díl. Začal jsem hledat kalhoty od pyžama, a nakonec jsem je našel zmuchlané v odpadkovém koši. Vytáhl jsem je a podíval se na ně proti světlu. Byla tam. Krvavá skvrna za pět tisíc liber.

Když se za dvě hodiny Victoria blížila zpátky k domu, vyšel jsem jí v ústrety.

„Vic,“ začal jsem nejistě. Oranžovou mikinu měla omotanou kolem pasu a tílko celé propocené. Na čele a na krku měla přilepených několik mokrých pramenů vlasů. „Vic, já jsem…“

„To je v pořádku, Dane.“ Pohlédla na mě s pootevřenými ústy, jak se snažila popadnout dech.

„Ne, to není v pořádku. Měli bychom si o tom všem promluvit.“

Začala klusat na místě a nepřestávala přitom předpažovat a upažovat.

„Říkám, že je to v pohodě.“

Věnovala mi úsměv, jaký jsem na její tváři dosud neviděl. Byl to úsměv profesionální recepční. Cizí. Přeběhl mi mráz po zádech. Prošla kolem mě do domu a zavřela za sebou dveře. Víckrát jsme o tom nemluvili. Ani tehdy, ani později. Neodvážil jsem se jí na to zeptat. Pořád jsem měl před očima ten zvláštní úsměv.

Od té doby začala se cvičením. Vstávala v pět čtyřicet a odcházela běhat. V kuchyni se objevil odšťavňovač, který každé ráno přesně v půl sedmé spustila. Byl to příšerný zvuk, jako když brousíte kov flexou. Občas mi ten zvuk pronikl až do snu a já ji v duchu viděl, jak stojí v kuchyni, strká do toho strašlivého stroje Alfreda, vzápětí se po celé místnosti rozstřikuje krev a vzduchem létá zelené peří. Přestali jsme spolu spát. Naše milování skončilo. Přinesla si další zásoby oranžového oblečení. V zadní místnosti – Alfredově – se objevily jednoruční činky. Taky schůdek na aerobní cvičení. Zapřela si o něco iPad, aby zůstal nastojato, a procvičovala si celé sestavy. To trvalo několik týdnů. Cítil jsem, že se mi odcizuje a že začínám žít sám. Zároveň mě s každým dalším dnem opouštěla chuť pokusit se s ní znovu sblížit, byl jsem toho čím dál míň schopný.

„Na fórech píšou, že čím je tvé tělo zdravější, tím větší je šance na úspěšnou implantaci,“ prohlásila v šest hodin dvacet pět minut jednoho rána s pusou plnou syrové mrkve. „V zemědělství taky potřebuješ úrodnou půdu, pokud chceš sklízet. Totéž platí pro dělohu.“

Začala chodit do posilovny. Běhala tam rovnou z práce a po cvičení zase běhala domů. Trvala na tom, že musíme dobíjet mobily na chodbě, protože na fórech tvrdili, že vyzařování z displejů a mikrovlnné záření zpomalují regeneraci. Koupila si masku na spaní a ve vedlejší místnosti pouštěla ptačí zpěv, který doléhal do ložnice skrz pootevřené dveře. Za nočního šera jsem ji pozoroval, jak leží vedle mě s rukama pokojně složenýma na hrudi. Vrať se ke mně, říkal jsem v duchu a opakoval jsem to pořád dokola, vrať se ke mně, jako kdybych doufal, že má slova mohou nějakým způsobem přeskočit z mé hlavy do její. Začal jsem mít divoké sny. Vlastně to byly variace na tentýž sen. Stál jsem v hale obložené zrcadly, a i když jsem tam byl sám, zachvátila mě panika, že musím najít Victorii a Ivy. Najednou jsem je zahlédl a rozběhl se k nim, jenže se ukázalo, že to byl ve skutečnosti jen jejich odraz v zrcadle, které jsem roztříštil na kusy. Otočil jsem se a jedna z nich na mě zdálky kynula, gestikulovala na mě, ale nic neříkala. Znovu jsem se rozběhl a hlavou jsem roztříštil další zrcadlo.

Victoria se objednala na druhé kolo umělého oplodnění, ke kterému mělo dojít v květnu. Jednoho rána v březnu jsem letmo zahlédl její nahé tělo. Neviděl jsem ji nahou poměrně dlouho. Hodně se změnila. Byla štíhlejší a šlachovitější. Zatímco čistila zamlžené zrcadlo, vlezl jsem si do sprchy. Byla to zvláštní situace. Připadal jsem si, jako kdybychom byli dva cizí lidé, ačkoliv jsme vedli i nadále běžný každodenní partnerský život. Byli jsme jako protagonisti němých rolí ve filmu. Plnili jsme své role, ale neměli jsme se o čem bavit. Zavřel jsem oči a nechal si proud vody dopadat na obličej. Zaslechl jsem, jak na mě Victoria něco volá.

„Cože?“ zakřičel jsem.

„Říkala jsem, že dneska začínám s tréninkem.“

„Aha. Dobře.“

Jediná změna, která z této informace pramenila, byla, že Victoria teď chodila domů ještě později a byla unavenější než dřív. Zamířila rovnou do kuchyně k mikrovlnce, kde si ohřála jedno z pěti identických jídel, které si připravila o víkendu, nasadila si sluchátka, a zatímco se ládovala, sledovala videa se cvičením na YouTube.

Přišel květen. Victoria dostala další sadu hormonálních injekcí. Potom jí formou punkce odebrali vajíčka z těla. A následně jí je vrátili zpátky. Když to měla za sebou, vedl jsem ji přes parkoviště k našemu transporteru.

„A jede se domů.“

„Já se teď nechci vrátit domů,“ prohlásila. „Chci jet k mámě. Na fóru to všichni doporučují. Každý ušetřený kilojoule po přenosu vajíčka do dělohy zvyšuje naději na úspěšnou implantaci. Máma se o mě postará, všechno mi donese.“

„To jsi měla celou dobu v plánu? A proč jsi mi neřekla nic dopředu? Já bych to přece taky zvládl. Uměl bych se o tebe postarat.“

„Ty potřebuješ pracovat,“ namítla sotva slyšitelně. Do očí se mi ale nepodívala.

Nemělo cenu protestovat. Vysadil jsem ji před domem jejích rodičů a jel rovnou do domova seniorů Jeruzalém za mámou. Když jsem tam dorazil, Ivy neseděla u okna a nepozorovala záliv jako obvykle. Řekli mi, že spí, a odvedli mě za ní. Vzduch v malé místnosti byl zatuchlý. Maminka ležela na zádech, hlavu na polštáři měla otočenou na stranu. Se zaskřípáním jsem otevřel okno a zadíval se dolů na nábřeží. Moře naráželo do přílivových bariér a rozprskávalo se vysoko do vzduchu, jako kdyby tam poletovala mračna jemného prachu.

Následujících několik dnů jsem nebyl s Victorií v kontaktu. Čtvrté noci po jejím odjezdu jsem ležel v posteli a nemohl usnout, když mě popadl – jak už teď vím – záchvat paniky. Nechápal jsem, proč k tomu došlo. V důsledku stresu? Nebo osamělosti? Projevuje se snad takhle samota? Cítil jsem, že musím něco udělat. A tak jsem udělal to, co udělá každý z mé generace, když potřebuje vyřešit nějaký životní problém – začal jsem pátrat na Googlu.

MYSLÍM, ŽE JSEM OSAMĚLÝ, napsal jsem do vyhledávacího pole a hned na mě vyběhl seznam doporučení a rad, co bych proti tomu mohl udělat. Celé hodiny jsem seděl se starým laptopem v klíně a pročítal seznam v touze po odpovědi. Najděte si nějakou činnost, která vás bude bavit. Kupte si domácího mazlíčka. Zamilujte se. Nic z toho mi nenabízelo uspokojivé řešení, jenže jakmile se člověk ocitne v tomhle internetovém kolotoči, jen tak z něj nevystoupí, a tak jsem pátral až do časných ranních hodin, kdy jsem se přes různé odkazy dostal na videa na YouTube. Tam jsem konečně na něco narazil.

Bylo to černobílé video začínající záběrem na muže ležícího na kavalci v cele. Ten obraz působil depresivně. Doprovázela ho smutná hudba. Violoncello a klavír. Na chodbě někdo tlačil vozík. Bylo slyšet, jak mu skřípou kolečka. Vězně ten zvuk vytrhl z letargie. Hudba rázem ožila a byla o poznání veselejší. Přidaly se bicí. Vězeň vstal, ve tváři se mu zračilo očekávání. Ozvalo se zaklepání na dveře a poklop na podávacím okénku se otevřel. Do cely proniklo bílé světlo. Celý obraz postupně zbělal. Smutné violoncello nahradil jásavý tón houslí a opět se objevil záběr na vězně, tentokrát v zářivých barvách, jak sedí na posteli a čte dopis. „Vězni jsou také lidé,“ ozval se hlas komentátora. „Zapojte se ještě dnes do programu dopisování s vězni a změňte něčí život.“ Následovalo varování: Zavažte se k psaní dopisů jedině v případě, že budete moct svůj slib splnit. Bezdůvodné přerušení kontaktu může mít devastující účinky na duševní stav vězně. Rozklikl jsem odkaz.

Té noci se mi zdálo, že jsem ve vězení. Bylo temné a tiché, s dlouhými chodbami plnými opuštěných cel. Victoria na mě pokynula, abych ji následoval, vzápětí se otočila a zmizela. Kdykoliv jsem došel k nějaké cele, ve které by mohla být, zela prázdnotou. „Dane! Dane!“ Volal na mě její hlas ze zákoutí, do kterých jsem neviděl. „Dane! Dane!“

„Dane! Je půl desáté! Proč jsi ještě v posteli?“ Nade mnou stála Victoria a třásla mnou. Otevřel jsem jedno oko. Trvalo mi několik vteřin, než jsem si uvědomil, že tohle není součást snu.

„Ty ses vrátila?“ vykoktal jsem.

„Neříkej, že jsi zapomněl…“

O půl hodiny později jsme už seděli v ordinaci specialisty na umělé oplodnění, doktora Williamse. Začal se Victorie vyptávat. Upřeně u toho zíral do obrazovky a po každé odpovědi klikl myší.

„Nevolnost?“

„Ne.“ Klik.

„Musela jste jít na záchod častěji než dřív?“

„Ne.“ Klik.

„Objevily se známky špinění?“

„Ne.“ Klik.

„Kdy byste měla dostat měsíčky?“

„Teď. Dneska. Dostavily se přesně jako podle jízdního řádu.“ Dvojité kliknutí. Potom se rozhostilo ticho. Doktor si cosi zapsal. Victoria začala nervózně poklepávat nohou. Měl jsem chuť natáhnout k ní ruku a dotknout se jí, abych ji uklidnil. Cosi mě ale zarazilo.

„Dobrá. Nechám vám udělat krevní testy.“

„Myslíte?“

* * *

Když píšu, obvykle přestanu vnímat okolní svět. Jenže dneska odpoledne mou pozornost neustále rozptyloval nějaký bzučivý zvuk přicházející zvenku. Postavil jsem se na židli, abych mohl vykouknout z okna, a soustředěně jsem zkoumal široký pás trávy pod mým oknem. Potom jsem se naklonil co nejvíc dopředu a zadíval se k nebi. Z prostoru nad mým oknem se střemhlav dolů snesl kulatý černý předmět připomínající miniaturní UFO a prosvištěl těsně nad trávou. Byl opatřený rotory a anténou a řítil se směrem k lesu. Doletěl až k němu a vzápětí pomalým, kontrolovaným manévrem dosedl na zem. Po chvíli se znovu vznesl, vyletěl přímo vzhůru a zmizel mezi stromy. Usadil jsem se zpátky ke stolu, zvedl pero, ale můj pracovní rytmus byl narušený. Nedokázal jsem se přimět k psaní. Ani jsem nechtěl. Nemůžu psát, když se mi v hlavě rojí tisíce myšlenek. Pořád musím myslet na ten dron a na to, jaké je v místnosti příšerné dusno, a taky na ten rám k zrcadlu, který si u mě zamluvil Gordon.

* * *

Konečně se to podařilo a čekali jsme miminko. Najednou se v domě začaly objevovat nové věci jako proutěný košík na miminko, kočárek, kojící podprsenky, krémy na strie, strečové kalhoty, plenky a kojící polštáře. Když nám doktor Williams tu novinu oznámil, následovala chvíle ohromeného ticha, potom se Victoria zprudka nadechla, celá zrudla a po tváři se jí skoulela slza. Pokud se jí zmocnila euforická radost, podařilo se jí to dovedně skrýt. Jako když Superman spolkne bombu. Až cestou do Smaragdové ulice jsem zahlédl, jak se usmívá. K žádnému usmíření však nedošlo. Zázračný návrat se nekonal. Pořád jsem se jí nesměl ani dotknout.

Přitom jsem toužil a dychtil po její lásce. Jenže jsem neobjevil ten správný recept, jak lásku probudit i v ní. Soužití s Victorií se podobalo jízdě bez světel hlubokou nocí. Občas se ze tmy vynoří nějaký předmět a člověk strhne volant na stranu, aby do něj nenarazil, zůstane sice naživu, ale vůbec netuší, kam se řítí. A když náhodou zastaví a vystoupí, kde myslíš, že se ocitne? V černočerné tmě, uprostřed ničeho. Neměl jsem tedy jinou možnost než pokračovat v jízdě a doufat, že se konečně rozední. Přitom jsem se podvědomě připravoval na srážku.

Vyrobil jsem dětskou postýlku z palisandru a do jedné z příček vyryl své jméno. Victorii jsem o tom neřekl. Bylo to mé soukromé tajemství, neumělý způsob, jak se miminku přiblížit. Taky jsem udělal prádelník s prohlubní na přebalování. Vyrobil jsem i houpací křeslo na kojení. A z odřezků jsem udělal pohyblivé hračky – vláčky, slony, hvězdy, měsíc. Prostě jsem se snažil.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Končiny.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.