PŘÍPADY REBECKY MARTINSSONOVÉ

Åsa Larssonová

Sluneční bouře

PŘELOŽILA JANA HOLÁ

BRNO 2011

Copyright © Åsa Larsson, 2003

Published by agreement with Ahlander Agency

Translation © Jana Holá, 2010

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2011 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-7294-468-2 (Formát PDF)

ISBN 978-80-7294-469-9 (Formát ePUB)

ISBN 978-80-7294-471-2 (Formát MobiPocket)

Roste to ve mně jako zuřivý strom

pod čelem raší

s rudými ohnivými listy, s modrými, bílými listy!

Strom

co se dosud ve větru chvěje

A rozmetám

tvůj dům a nic

mi nebude cizí

ani to

lidské

Jako strom se zevnitř

prolamuje ven

a proráží

obydlí lebky

A září

jako lucerna v lese

tam uvnitř v temnotě

GÖRAN SONNEVI

Byl večer…

a bylo jitro, den první

KDYŽ VIKTOR STRANDGÅRD UMÍRÁ, není to vlastně poprvé. Leží na zádech v kostele Božího pramene a hledí vzhůru ohromným střešním oknem. Jako by mezi ním a temným zimním nebem nahoře nebylo nic.

Blíž už se člověk těžko dostane, napadne ho. Cestou do kostela na kopci na samém konci světa je nebe tak blízko, že téměř stačí natáhnout ruku a dotknout se ho.

Severní záře se vine nocí tam venku jako drak. Hvězdy a planety musí ustoupit té obrovské příšeře z jiskřivého světla, která si pomalu razí cestu po nebeské klenbě.

Viktor Strandgård její putování sleduje pohledem.

Jsem zvědavý, jestli zpívá, napadne ho. Jako osamělá velryba pod mořskou hladinou.

A jako by k ní jeho myšlenky dolehly, na okamžik se zastaví. Přeruší svou nevyhnutelnou cestu. Pozoruje Viktora Strandgårda chladnýma mrazivýma očima. Protože, jak tam tak leží, je opravdu krásný jako nějaká ikona. Tmavá krev jako svatozář kolem dlouhých plavých kadeří svaté Lucie. Nohy už necítí. Chce se mu spát. Nic ho nebolí.

Zvláštní, že myslí na svou minulou smrt, když se dívá drakovi do očí. Tenkrát koncem zimy sjížděl na kole z dlouhého kopce na křižovatku ulic Adolfa Hedina a Hjalmara Lundbohma. Šťastný a vykoupený, s kytarou na zádech. Vzpomíná si, jak se mu jedno kolo bezmocně smýklo po ledu, když se zoufale pokoušel brzdit. Jak ji uviděl přijíždět zprava, ženu v červeném autě značky Fiat Uno. Jak se na sebe podívali, ten výraz vzájemného poznání v očích, teď se to stane, po ledové klouzačce vstříc smrti.

S tím obrazem před očima Viktor Strandgård podruhé v životě umírá. Kroky se blíží, ale on už je neslyší. Oči nemusí ještě jednou spatřit lesklý nůž. Leží na podlaze kostela jako prázdná schránka, když ho probodává. Znovu a znovu. A drak se opět lhostejně vydá na cestu po nebeské klenbě.

Pondělí 17. února

REBECKU MARTINSSONOVOU vzbudilo vlastní prudké nadechnutí, když jí tělem projel záchvěv úzkosti. Otevřela oči do tmy. Přesně v tom stadiu mezi snem a bděním ji přepadl silný pocit, že v bytě někdo je. Tiše ležela a naslouchala, ale slyšela jenom, jak se jí srdce v těle chvěje jako vystrašený zajíc. Prsty zašmátrala po budíku na nočním stolku a nahmatala malý vypínač lampičky. Tři čtvrtě na čtyři. Šla si lehnout před čtyřmi hodinami a probudila se už podruhé.

To bude tou prací, řekla si. Moc pracuju. Proto mi myšlenky v noci pádí jako splašení koně.

Bolela ji hlava a za krkem. Musela ve spánku zatínat zuby. Nejlepší bude se vyhrabat z postele. Zabalila se do deky a šla do kuchyně. Nohy si samy našly cestu, ani nemusela rozsvěcet. Zapnula kávovar a rádio. Rozhlasová znělka s Bellmanovou melodií Bouře a vlny se utiší hrála pořád dokola jako jednotvárná litanie, zatímco se sprchovala a kávovarem protékala voda.

Dlouhé vlasy musí uschnout samy. Pila kávu a přitom se oblékala. O víkendu si vyžehlila oblečení na celý týden a pověsila ho do skříně. Teď bylo pondělí. Na ramínku na pondělí visela krémová halenka a tmavomodrý kostým značky Marella. Přičichla si k včerejším punčochám, ještě ujdou. Na nártu byly trochu vyboulené, ale když je natáhne a zahrne pod chodidlo do boty, nebude to vidět. Prostě si jen boty nesmí celý den sundat. Nevadilo jí to, na spodní prádlo a punčochy by měl člověk dbát, když má důvod se domnívat, že se bude před někým svlékat. Spodní prádlo měla seprané a zašedlé.

Za hodinu už seděla u počítače v kanceláři. Hlavou jí proudil text jako horský pramen, rukama dolů a ven prsty, které letěly po klávesnici. V práci si mysl odpočinula. Ranní pocit nechuti byl pryč, jako by ho odvál vítr.

To je zvláštní, napadlo ji. Spolu s ostatními mladými právníky naříkám a skuhrám, jak mě ta práce ničí. Ale když pracuji, cítím klid. Téměř štěstí. To jen když nepracuji, zachvátí mě úzkost.

Světlo z pouličních lamp jen obtížně pronikalo velkými špaletovými okny. Dosud šlo ve zvucích zvenku rozlišit jednotlivá auta, ale už brzy se ulice naplní dutým dopravním hlukem. Rebecka se na kancelářské židli zaklonila a klikla na ikonku pro tisk. Venku na chodbě pod zhasnutými světly se probudila tiskárna a přijala první dnešní objednávku. Pak se dveře na recepci zase otevřely. Povzdechla si a podívala se na hodinky. Za deset minut šest. Se samotou byl konec.

Nebylo slyšet, kdo přišel. Měkké koberce na chodbě všechny kroky tlumily, ale za chvíli se dveře k ní do kanceláře otevřely.

„Neruším?“

Byla to Maria Taubeová. Vrazila do dveří bokem a v každé ruce se snažila udržet hrnek kávy. Rebecčinu vytištěnou zprávu pevně svírala v podpaždí.

Obě ženy pracovaly jako čerstvé advokátky se specializací na daňové právo v advokátní firmě Meijer & Ditzinger. Kancelář byla v nejvyšším patře krásné budovy z přelomu století na ulici Jarla Birgera. Po celé chodbě se táhly ručně tkané perské koberce a na nich sem tam stály bytelné pohovky a křesla potažená příjemně měkkou kůží. Ze všeho kolem dýchala zkušenost, vliv, peníze a schopnosti. Taková kancelář klienty naplňovala směsicí bezpečí a úcty.

„Až člověk umře, bude tak unavený, že si bude přát, aby žádný posmrtný život neexistoval,“ řekla Maria a postavila jeden hrnek kávy na Rebecčin psací stůl. „Tebe se to ale samozřejmě netýká, Maggie Thatcherová. V kolik jsi dneska ráno dorazila? Nebo jsi vůbec nešla domů?“

Obě pracovaly v kanceláři v neděli večer. Maria odešla domů jako první.

„Zrovna jsem přišla,“ zalhala Rebecka a vzala si od Marii papíry.

Maria se svalila do křesla pro návštěvy, skopla ze sebe pěkně drahé kožené boty a skrčila si nohy pod sebe.

„To je ale počasí,“ pronesla.

Rebecka se s údivem podívala z okna. Studený déšť bušil do skla. Předtím si toho vůbec nevšimla. Nepamatovala si, zda pršelo, když přišla do práce. Vlastně si ani nepamatovala, jestli šla ráno pěšky, nebo jela metrem. Zírala jako zhypnotizovaná vodou, která bubnovala do oken a řinula se po skle.

Stockholmská zima, pomyslela si. Není divu, že člověk úplně přestává vnímat, když je venku. Doma je to jiné. Modravý soumrak uprostřed zimy a sníh skřípající pod nohama. Nebo v předjaří. Když člověk jede na běžkách podél řeky od babiččina domku v Kurravaaře až k chatě v Jiekajärvi a pak si sedne na první nezasněžené místo pod borovicí, aby si odpočinul. Kůra na stromě ve slunci plane jako rudá měď. Sníh unaveně zavzdychá, když se teplem sesune na zem. Káva, pomeranč a obložené chleby v batohu.

Mariin hlas se v ní ztrácel. Myšlenky se zmítaly a chtěly se rozběhnout, ale ovládla se, když uviděla, jak kolegyně zvedla obočí.

„Haló! Ptala jsem se, jestli by sis nechtěla poslechnout zprávy.“

„Jistě.“

Rebecka se zaklonila na židli a natáhla se pro rádio na parapetu.

Panebože, ta je hubená, pomyslela si Maria, když pozorovala, jak se kolegyni pod sakem rýsuje hrudní koš. Na žebra by se jí dalo hrát jako na varhany.

Rebecka zesílila zvuk a obě ženy seděly s hrnkem kávy v ruce a hlavou skloněnou jako při modlitbě.

Maria zamrkala. Unavené oči ji svědily. Musí dnes dokončit odvolání ke krajskému soudu v případu Stenman. Måns by ji zabil, kdyby ho požádala o víc času. Cítila, jak ji pálí žáha. Už nikdy si nedá kávu před obědem. Vysedává dny a noci, o večerech a o víkendech jako princezna zakletá ve věži v téhle krásné kanceláři se všemi zatracenými tradicemi, co by klidně mohly táhnout k čertu, a přiopilými obchodními partnery s pohledem, který proniká přímo pod blůzičku, zatímco tam venku život utíká pod rukama. Člověk nevěděl, zda se tomu má vysmát nebo se vzbouřit, ale dokázal se jedině dovléci domů k televizi a upadnout z toho utišujícího mihotání obrazovky do bezvědomí.

„Je šest hodin a vysíláme ranní zprávy. Asi třicetiletý známý kazatel byl dnes časně ráno nalezen zavražděný v kostele Božího pramene v Kiruně. Místní policie zatím odmítá vraždu komentovat, ale v ranních hodinách uvedla, že zatím nebyl nikdo podezřelý zadržen a vražedná zbraň se dosud nenašla. Podle nejnovějšího průzkumu stále více okresů zanedbává povinnosti vyplývající ze zákona o sociálních službách…“

Rebecka otočila židlí tak prudce, až se rukou uhodila o okenní parapet. Jediným máchnutím dlaní vypnula rádio a přitom si do klína vylila kávu.

„Viktor,“ vyrazila ze sebe. „Nikdo jiný to být nemůže.“

Maria se na ni překvapeně podívala.

„Viktor Strandgård? Rajský chlapec? Tys ho znala?“

Rebecka se snažila uniknout před Mariiným pohledem. Nakonec upřela oči na skvrnu na sukni. Obličej měla prázdný a bezvýrazný. Tenké rty pevně sevřené.

„To víš, že jsem ho znávala. Ale léta jsem doma v Kiruně nebyla. Teď už tam neznám nikoho.“

Maria vstala z křesla, popošla k Rebecce a ze ztuhlých rukou jí vyprostila hrnek kávy.

„Pro mě za mě můžeš klidně tvrdit, že jsi ho neznala, holčičko. Ale vypadá to, že sebou každou chvíli sekneš. V obličeji jsi úplně bílá. Předkloň se a sevři hlavu mezi kolena.“

Rebecka ji poslechla jako malé dítě. Maria odešla na záchod pro papír, aby se pokusila skvrnu na Rebecčině kostýmu vyčistit. Když se vrátila, Rebecka už zase seděla zpříma na židli.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se Maria.

„Ano,“ odpověděla Rebecka nepřítomně a bezmocně přihlížela, jak se Maria s vlhkým papírem vrhla na její sukni od kostýmu.

„Znala jsem ho,“ dodala po chvíli.

„Hmm, to nebylo tak těžké uhodnout,“ řekla Maria a ani přitom nezvedla hlavu od skvrny na sukni. „Jsi z toho smutná?“

„Smutná? Nevím. Ne, spíš mám strach.“

„Jak to?“

Maria přestala zuřivě čistit sukni.

„Proč bys měla mít strach?“

„Nevím. Že se něco stane…“

Rebecka nestačila domluvit, když ji přerušilo pronikavé zvonění telefonu. Trhla sebou a upřeně se na něj zadívala, ale sluchátko nezvedla. Po třetím zazvonění to vzala Maria. Dala si ruku před sluchátko, aby osoba na druhém konci neslyšela, co říká, a zašeptala:

„To je pro tebe a bude to určitě někdo z Kiruny, protože má hlas jako nějaký muminek.“

KDYŽ U POLICEJNÍ INSPEKTORKY Anny-Marii Mellaové zazvonil telefon, byla už vzhůru. Zimní měsíční svit naplnil pokoj intenzivním bílým světlem. Zkroucená těla zakrslých bříz za oknem kreslila po stěnách modravé obrazce. Než první zazvonění telefonu doznělo, zvedla sluchátko.

„Tady Sven-Erik, už jsi vzhůru?“

„Jo, ale ještě ležím v posteli. Co je?“

Slyšela, jak si Robert povzdychl, a po očku se po něm podívala. Nevzbudil se? Ne, už zase těžce a pravidelně oddechoval. Výborně.

„Podezřelé úmrtí v kostele církve Božího pramene,“ řekl Sven-Erik.

„No a co? Od pátku už vyšetřování v terénu nedělám, zapomněl jsi?“

„Já vím,“ hlas mu zněl utrápeně. „Sakra, tohle je ale něco jiného, Anno-Mario. Měla bys přece jen přijet a podívat se na to. Technici už brzy skončí, tak můžeme dovnitř. Leží tam Viktor Strandgård a jsou to hotová jatka. Řekl bych, že máme tak hodinku času, než se sem přiřítí ze všech televizních kanálů s kamerami a celým tím cirkusem.“

„Dorazím za dvacet minut.“

To mě podrž, pomyslela si. Zavolá mi, aby mě požádal o pomoc. Změnil se.

Sven-Erik neodpověděl, ale Anna-Maria slyšela, jak potlačil úlevné vydechnutí, než hovor ukončil.

Obrátila se k Robertovi a pohledem spočinula na jeho spícím obličeji. Ležel s tváří opřenou o hřbet ruky a rudé rty měl pootevřené. V mohutném kníru a na spáncích se mu objevovaly první šediny a vypadal neuvěřitelně sexy. Sám stával před zrcadlem v koupelně a úzkostlivě studoval zvětšující se kouty na skráních.

„Poušť se rozšiřuje,“ stěžoval si obvykle.

Políbila ho na ústa. Břicho jí v tom bránilo, ale dokázala to. Dvakrát.

„Miluju tě,“ ujistil ji ze spánku. Ruka zašmátrala pod dekou, aby ji přitáhla k sobě, ale to už se stačila posadit na okraj postele. Najednou se jí chtělo šíleně čurat. Hrůza, jak to v ní pořád šplouchá. Už dvakrát za noc musela na záchod.

Za čtvrt hodiny už vylézala ze své fordky Escort na parkovišti pod kostelem Božího pramene. Pořád byla příšerná zima. Vzduch ji štípal a pálil do tváří. Když dýchala ústy, bolelo ji v krku a na plicích. Když dýchala nosem, při každém hlubokém nádechu jí jemné chloupky v nosních dírkách namrzly. Omotala si šálu kolem úst a podívala se na hodinky. Maximálně půl hodiny, jinak už auto nenastartuje. Parkoviště bylo obrovské, nejméně pro čtyři sta aut. Její světle červená fordka vypadala vedle Volva 740 Svena-Erika Stålnackeho nepatrně. Vedle něj parkovalo policejní auto s vysílačkou. Celkem bylo na parkovišti jen asi deset úplně zasněžených aut, technici už museli odjet. Vydala se po úzké pěšině nahoru ke kostelu na Pískovcovém vrchu. Jinovatka pokrývala břízy jako svatozář a na vrcholu se proti nočnímu nebi tyčil mohutný Křišťálový kostel, obklopený hvězdami. Stál tam jako obrovská zářící kostka ledu, třpytil se jako polární záře.

Příšerně pompézní barák, napadlo ji, když se plahočila do kopce. Tahle zazobaná farnost by měla raději darovat trochu ze svých peněz fondu UNICEF na pomoc dětem. Ale jistě je mnohem zábavnější zpívat gospely v parádním kostele než kopat studně v Africe.

Zdálky uviděla před kostelní branou stát kolegu Svena-Erika Stålnackeho, policejního asistenta Tommyho Rantakyröa a policejního inspektora Freda Olssona. Sven-Erik, jako vždy prostovlasý, stál úplně klidně s hlavou lehce zakloněnou a rukama vraženýma hluboko do teplých kapes péřové bundy. Dva mladší muži kolem něj dychtivě kroužili jako nedočkaví pejsci. Neslyšela je, ale viděla, jak Rantakyröovi a Olssonovi překotně vycházejí z úst slova a tvoří obláčky páry jako bílé bubliny. Pejsci ji pozdravili jako první veselým štěkotem, hned jak ji uviděli.

„Nazdárek,“ zaštěkal Tommy Rantakyrö. „Jak se máme?“

„Máme se prima,“ zakřičela na něj v dobrém rozmaru.

„Pomalu to začíná vypadat, že nejdřív člověk pozdraví velké břicho a teprve za čtvrt hodinky po něm se objevíš ty,“ řekl Fred Olsson.

Anna-Maria se zasmála.

Zachytila vážný pohled Svena-Erika. Na velkém mrožím kníru mu visely drobné rampouchy.

„Díky, že jsi přišla. Doufám, že ses už nasnídala, protože po tomhle tě určitě chuť k jídlu přejde. Půjdeme dovnitř?“

Fred Olsson přešlapoval ve sněhu. Pohled mu těkal mezi Svenem-Erikem a Annou-Mariou. Sven-Erik má přece Annu-Mariu zastupovat, takže formálně vzato je teď šéfem on. Ale když se teď objevila i Anna-Maria, těžko říct, kdo tu rozhoduje.

Anna-Maria neřekla nic a upřela pohled na Svena-Erika. Je tu jen jako doprovod.

„Rád bych, abyste tu ještě chvíli zůstali,“ řekl Sven-Erik, „aby se dovnitř náhodou nedostal někdo nepovolaný, než tělo odnesou. Ale jestli je vám zima, počkejte uvnitř za dveřmi.“

„Ale kdepak, klidně postojíme venku, jen jsem se zeptal,“ ujistil ho Fred Olsson.

„Jasně,“ ušklíbl se Tommy Rantakyrö promodralými rty. „Jsme přece chlapi, ne? Chlapi něco vydrží.“

Sven-Erik vklouzl dovnitř hned za Annou-Mariou a těžká kostelní vrata se za nimi zase zavřela. Prošli šatnou dřímající v pološeru. Dlouhé řady prázdných věšáků zachrastily jako dutá zvonkohra v poryvu vzduchu, když se chlad zvenčí setkal s teplem uvnitř. Do samotné kostelní lodi vedly dvojité lítačky. Když vešli dovnitř, Sven-Erik nevědomky ztišil hlas.

„Na policii to oznámila sestra Viktora Strandgårda kolem třetí v noci. Našla ho mrtvého a zavolala telefonem v pastorově kanceláři.“

„Kde je? Na policejní stanici?“

„To právě ne. Nemáme tušení, kde je. Řekl jsem na stanici, ať někoho pošlou, aby ji našel. Když sem dorazil Tommy s Fredem, v kostele nikdo nebyl.“

„Co říkali technici?“

„Ať se ničeho nedotýkáme.“

Tělo leželo uprostřed oltářní uličky. Anna-Maria o kousek poodstoupila.

„Do prdele práce,“ vyrazila ze sebe.

„Já ti to říkal,“ ozval se Sven-Erik, který stál těsně za ní.

Anna-Maria vytáhla z náprsní kapsy péřové bundy malý diktafon. Chvilku zaváhala, měla ve zvyku si komentář nahrávat, místo aby si dělala poznámky. Ale tohle vlastně není její případ. Neměla by být radši zticha a jenom dělat Svenu-Erikovi společnost?

Přestaň všechno tak komplikovat, napomenula se v duchu a zapnula diktafon. Na kolegu se přitom ani nepodívala.

„Je půl šesté a pět minut,“ řekla do mikrofonu, „šestnáctého února, ne, vlastně už je sedmnáctého. Stojím v kostele Božího pramene a prohlížím si tělo, které by podle všeho mělo patřit Viktoru Strandgårdovi přezdívanému Rajský chlapec. Mrtvola leží uprostřed oltářní uličky. Vypadá to, že ho rozřízli skrz naskrz, protože je dost cítit a koberec pod tělem je mokrý. To mokré bude zřejmě krev, ale dá se to těžko rozeznat, jelikož koberec je červený. Oblečení má také celé zakrvácené a rány v břišní oblasti nejsou dobře vidět. Zdá se, že mu trochu vyhřezla střeva, ale o tom nám poví víc patolog. Mrtvý má na sobě džíny a tričko. Boty jsou zespoda suché a koberec pod nimi také není mokrý. Má vypíchnuté oči.“

Anna-Maria se odmlčela a vypnula diktafon. Obešla tělo kolem dokola a naklonila se nad obličejem. Už už chtěla říct, že je to krásná mrtvola, ale před Svenem-Erikem přece jen nemůže vyslovit nahlas všechno. Obličej mrtvého jí připomněl krále Oidipa. Viděla to představení na videu, když chodila na střední. Tenkrát na ni scéna, v níž si vypíchl oči, moc velký dojem neudělala, ale teď se jí ten obraz vrátil s neobvyklou silou. Zase se jí chtělo čurat. A nesmí zapomenout na auto. Musí už jít. Takže by se do toho měla pustit. Znovu zapnula diktafon.

„Oči má vypíchnuté a dlouhé vlasy celé od krve. Bude mít ránu vzadu na zátylku. Vpravo na krku má řezné rány, ale moc nekrvácely, a nemá ruce…“

Anna-Maria se tázavě obrátila na Svena-Erika, který ukázal mezi řady židlí. Opatrně se sehnula a očima pátrala po podlaze.

„Aha, jedna ruka leží o tři metry dál mezi židlemi. Ale co ta druhá?“

Sven-Erik pokrčil rameny.

„Židle nejsou převrácené,“ pokračovala. „Žádné známky zápasu. Co říkáš, Svene-Eriku?“

„Máš pravdu,“ odpověděl Sven-Erik, který nerad mluvil do diktafonu.

„Kdo z techniků to nafotil?“ zeptala se.

„Simon Larsson.“

Bezva, řekla si. To znamená, že budou mít dobré snímky. „Jinak je v kostele pořádek,“ pokračovala. „Jsem uvnitř poprvé. Na stěnách, které nejsou ze skla a betonu, visí stovky světel s mléčnými zářivkami. Jak je asi vysoký? Určitě víc než deset metrů. Ohromná střešní okna. Modré židle stojí vyrovnané v řadách jako podle pravítka. Kolik lidí se sem asi vejde? Dva tisíce?“

„K tomu připočti kůr,“ odpověděl Sven-Erik.

Procházel se po kostele a pohled mu přejížděl po povrchu kolem dokola jako vysavač.

Anna-Maria se otočila a prohlížela si kůr, který se jí tyčil nad hlavou. Varhanní píšťaly se vypínaly do výšky a spojovaly se s vlastním odrazem ve střešních oknech. Byl to působivý pohled.

„O moc víc už se toho říct nedá,“ Anna-Maria se nad těmi slovy zarazila, jako by se jí nějaká myšlenka z podvědomí drala ven mezerami mezi slabikami, „něco tu je… něco, z čeho mám takový divný pocit, když se na to celé dívám. Kromě toho, že je to nejznetvořenější mrtvola, jakou jsem kdy viděla…“

„Slyšíte mě? Zástupce vrchního prokurátora se už škrábe do kopce,“ Tommy Rantakyrö vrazil dovnitř.

„Kdo mu, sakra, volal?“ zeptal se Sven-Erik naštvaně, ale Tommy mezitím už zase zmizel.

Anna-Maria se na něj podívala. Když se před čtyřmi lety stala vedoucí vyšetřovacího týmu, první rok s ní Sven-Erik skoro nemluvil. Hluboce se ho dotklo, že dostala místo, o které usiloval. Ale když si zvykl být její pravou rukou, už se mu nechtělo vystoupat o stupínek výš. Připomněla si, že by ho měla při nejbližší příležitosti podpořit. Ale teď to musí zvládnout sám. Vrhla na Svena-Erika povzbudivý pohled, právě když zástupce vrchního prokurátora Carl von Post vrazil do kostelních dveří.

„Co má tohle znamenat, krucinál?“ Von Post lapal po dechu.

Strhl si z hlavy kožešinovou čepici a ruka mu ze zvyku vyjela ke kudrnaté lví hřívě. Podupával nohama. Ta krátká procházka z parkoviště stačila na to, aby se mu nohy v elegantních botách značky Church’s změnily v rampouchy. Ušel pár kroků k Anně-Marii a Svenu-Erikovi, ale ucouvl, když uviděl tělo.

„Do prdele,“ ujelo mu a ustaraně si prohlížel boty, zda si je neušpinil.

„Proč mi nikdo nezavolal?“ obrátil se na Svena-Erika. „Od této chvíle přebírám případ jako vedoucí předběžného vyšetřování a můžete se spolehnout, že si vážně promluvím s kriminálním komisařem o tom, jak jste se mě snažili obejít.“

„Nikdo vás nechtěl obejít. Nevěděli jsme, co se stalo. Vlastně to pořád ještě nevíme,“ snažil se ho Sven-Erik uklidnit.

„Kecy!“ setřel ho prokurátor. „A co tu děláte vy?“

Ta poslední slova patřila Anně-Marii, která stála tiše s pohledem upřeným na pahýly rukou Viktora Strandgårda.

„To já jsem ji zavolal,“ vysvětloval Sven-Erik.

„Aha,“ procedil von Post mezi zuby. „Takže ji jste zavolal, ale mě ne.“

Sven-Erik mlčel. Carl von Post se na Annu-Mariu zadíval. Ta zvedla oči a klidně se střetla s jeho pohledem.

Carl von Post stiskl zuby, až ho čelisti zabolely. Tuhle trpasličí policistku nikdy nemohl vystát. Zdálo se, že se kolegové z pátracího oddělení pořád drží šéfové za sukně, a vůbec nechápal proč. Jak to vypadá? Bosá měří nanejvýš půldruhého metru a má protáhlý koňský obličej, který zabírá skoro polovinu tělesné výšky. V současné době by ji s tím obrovským břichem mohli klidně ukazovat v cirkuse. Jako groteskní kostka, jak dlouhá, tak široká. Nevyhnutelný důsledek příbuzenských svazků v malých izolovaných laponských vesnicích.

Zamával rukou ve vzduchu, jako by chtěl ta tvrdá slova zahnat a začít znovu.

„Jak se máte, Anno-Mario?“ zeptal se a vykouzlil jemný starostlivý úsměv.

„Dobře,“ odpověděla bezvýrazně. „A vy?“

„Počítám s tím, že asi tak za hodinu budu mít v patách tisk. Bude z toho určitě pořádný rozruch. Takže mi povězte, co zatím víte jak o té vraždě, tak o oběti. Já vím v podstatě jen to, že šlo o nějakou místní církevní celebritu.“

Carl von Post se usadil na jednu z modrých židlí a sundal si rukavice.

„To vám poví Sven-Erik,“ odpověděla Anna-Maria stručně, ale nikoli nezdvořile. „Já budu jen sedět v kanceláři, než přijde moje hodinka. Přišla jsem, protože mě o to Sven-Erik požádal, jelikož více očí víc vidí… no, však víte. Teď se musím jít vyčurat. Pokud mě omluvíte…“

S uspokojením si všimla, jak von Post vykouzlil nucený úsměv, když odcházela na záchod. Koho by napadlo, že mu slovo čurat bude tak drhnout v uších. Vsadila bych se, že jeho žena určitě namíří zlatý paprsek přímo do porcelánové mísy, když čurá, aby zvuk stříkajícího pramínku nedolehl k prokurátorovu nebohému citlivému sluchu. Děsný chlap.

„Takže,“ začal Sven-Erik, když Anna-Maria zmizela. „Vidíte to sám, my toho nevíme o moc víc. Někdo ho zabil. A dal si záležet, abych tak řekl. Mrtvý je Viktor Strandgård neboli Rajský chlapec, jak mu říkali. Byl největší atrakcí téhle ohromné kongregace. Před devíti lety se stal obětí vážné dopravní nehody. V nemocnici zemřel. Srdce se mu zastavilo, ale zase ho oživili a poté vyprávěl, co se dělo při operaci a resuscitaci, že lékař ztratil brýle a další podrobnosti. A pak tvrdil, že byl v nebi. Setkal se tam s anděly a s Ježíšem. No jo, pak jedna sestřička, co při operaci asistovala, a žena, která ho přejela autem, došly spasení, a najednou byla celá Kiruna vzhůru nohama. Tři největší kongregace svobodných církví se spojily a založily novou církev Božího pramene. Kongregace se rozrůstala a v posledních letech postavila tenhle kostel, začala provozovat školu, založila vlastní školku a pořádá masová shromáždění náboženského probuzení. Sjíždějí se na ně davy lidí z celého světa. Viktor Strandgård je, vlastně bych měl říkat, že byl, zaměstnaný v kongregaci na plný úvazek a vydal bestseller.“

„Zpáteční lístek do nebe. Heaven and Back.“

„Jo, přesně tak. Je to jejich zlaté tele, psalo se o něm v bulváru, v Expressu i v Aftonbladet, takže teď to bude pro tisk tučné sousto, to mi věřte. A televize se na to vrhne taky.“

„Přesně tak,“ řekl von Post a s netrpělivým výrazem se zvedl. „Postarám se o kontakt s médii a chci, abyste mi pravidelně hlásili, co zjistíte při výslechu a tak dále, rozumíte? Všechno mi budete hlásit. Až začnou volat novináři, můžete jim říct, že dnes ve dvanáct uspořádám tiskovku na schodech do kostela. Co máte dál na programu?“

„Musíme najít jeho sestru. To ona ho našla. Pak si nejspíš musíme promluvit s těmi třemi pastory v kongregaci. Soudní lékař je už na cestě sem z Luleå. Měl by dorazit každou chvíli.“

„Výborně. V půl dvanácté chci mít na stole zprávu o příčině smrti a přesvědčivou verzi toho, co se asi stalo. Buďte na telefonu. To je všechno. Pokud jste skončili, trochu se tu porozhlédnu sám.“

„HLAVU VZHŮRU,“ uklidňovala Anna-Maria Mellaová Svena-Erika, „je to přece lepší než vyslýchat ožralé řidiče skútrů.“ Její fordka nechtěla nastartovat, a tak ji vezl domů Sven-Erik.

To se docela hodí, pomyslela si. Potřebuje povzbudit, aby neztratil chuť do práce.

„To ta krysa von Post,“ ušklíbl se Sven-Erik. „Jakmile mi vleze do cesty, mám pocit, že bych nejradši se vším seknul a celý den jen tak proflákal, dokud nebude čas jít domů.“

„Teď se na něj vykašli. Mysli raději na Viktora Strandgårda. Na svobodě běhá nějaký šílenec, co ho oddělal, a ty ho dopadneš. Ať si von Post klidně řve, vzteká se a žvaní do novin, nech ho být. My ostatní stejně víme nejlíp, kdo všechnu tu práci oddře.“

„Jak ho mám pustit z hlavy? Když nad námi pořád krouží jako jestřáb?“

„Já vím.“

Vyhlédla ven z okénka. Domy podél silnice ještě spaly ve tmě. Jen v několika oknech se už svítilo. Sem tam ještě visely oranžové papírové hvězdy. Letos v žádném domě nehořelo. Rvačky a hádky, to ano, ale ne horší než obvykle. Bylo jí trochu špatně. Není divu. Je na nohou už skoro hodinu a ještě nic nejedla. Uvědomila si, že se přestala soustředit na to, co Sven-Erik říká, a snažila se zalistovat v paměti, aby mohla navázat. Ptal se, jak dokázala s von Postem spolupracovat.

„Vlastně jsme spolu moc nepřišli do styku,“ řekla.

„Sakra, Anno-Mario, potřeboval bych, abys mi pomohla. Všichni na tom budeme dělat pod hrozným tlakem, a k tomu všemu ještě tenhle prudič. V takové situaci jeden potřebuje od kolegyně podporu.“

„To zní jako vydírání.“

Anna-Maria nedokázala potlačit smích.

„Když to nepůjde jinak, budu třeba vydírat a vyhrožovat. Navíc ti trochu pohybu jenom prospěje. Mohla by sis aspoň promluvit s tou sestrou, až ji najdeme. Jenom mi pomoz vyšetřování rozjet.“

„Jasně, brnkni mi, až ji najdete.“

Sven-Erik se naklonil nad volantem a zvedl oči k nočnímu nebi.

„Takový měsíc,“ usmál se. „Člověk by měl být venku na číhané na lišku.“

V ADVOKÁTNÍ FIRMĚ MEIJER & DITZINGER si Rebecka Martinssonová vzala od Marii Taubeové telefon.

Hlas jako muminek, říkala Maria. Takový existuje jen jeden. Před očima se jí objevila panenkovská tvář s pršáčkem.

„Rebecka Martinssonová.“

„Tady Sanna. Nevím, jestli už jsi to slyšela ve zprávách, ale Viktor je mrtvý.“

„Jo, právě jsem se to dozvěděla. Je mi to líto.“

Rebecka si nevědomky vzala ze stolu propisku a na žlutý papírek na poznámky napsala: Řekni ne! NE!

Na druhém konci se Sanna Strandgårdová nadechla.

„Vím, že se už delší dobu moc nestýkáme. Ale pořád jsi moje nejlepší kamarádka. Nevěděla jsem, komu mám zavolat. To já jsem našla Viktora v kostele a pak… ale neruším tě od práce?“

Jestli mě neruší od práce? pomyslela si Rebecka a cítila, jak v ní stoupá zmatek jako rtuť v teploměru při horečce. Co je to za otázku? Vážně si Sanna myslí, že by jí na to někdo mohl říct, že ruší?

„Jistě že nerušíš, když voláš kvůli něčemu takovému,“ odpověděla klidně a rukou si pevně zakryla oči. „Říkala jsi, že jsi ho našla?“

„Byla to hrůza,“ Sannin hlas zněl tiše a dutě. „Přišla jsem do kostela kolem třetí ráno. Měl se mnou a s holčičkami povečeřet, ale vůbec se neukázal. Prostě jsem si řekla, že na to zapomněl. Víš jaký je, když se sám v kostele modlí, ztratí pojem o čase. Říkávám mu, že takhle může projevovat křesťanskou víru, jen když je mladý, je muž a nestará se o děti. Sama musím využívat příležitosti k modlení, třeba když sedím na záchodě.“

Na chvíli se odmlčela a Rebecka by ráda věděla, jestli jí samotné došlo, že o Viktorovi mluví, jako by byl pořád naživu.

„Pak jsem se ale v noci probudila,“ pokračovala Sanna. „A cítila jsem, že se něco stalo.“

Zarazila se a začala si broukat žalm. I ten vrabec maličký pod ochranou boží dlí.

Rebecka upřela zrak na mihotavý text na obrazovce počítače před sebou. Ale písmena z původního textu se volně rozutekla, přeskupila se a vytvořila obraz zkrvavené andělské tváře Viktora Strandgårda.

Sanna Strandgårdová zase spustila. Její hlas byl jako tenký zářijový led. Rebecka ten hlas poznávala. Pod hladkým povrchem vířila černá chladná voda.

„Měl useknuté ruce. A oči mu… víš, všechno bylo tak divné. Když jsem ho obrátila, na zátylku byl celý… Myslím, že z toho začínám bláznit. A hledá mě policie. Přišli ke mně domů brzy po ránu, ale řekla jsem holkám, aby byly tiše jako myšky, a neotevřely jsme. Policie si určitě myslí, že jsem vlastního bratra zavraždila já. Pak jsem holky sebrala a odjely jsme pryč. Mám takový strach, že se zhroutím. To ale není to nejhorší.“

„Jak to?“ zeptala se Rebecka.

„Sára byla u toho, když jsem ho našla. Lova vlastně taky, ale ta spala na sáňkách před kostelem. Sára je v naprostém šoku. Nemluví. Snažím se s ní navázat kontakt, ale jen sedí a dívá se z okna a pořád si uhlazuje vlasy za ušima.“

Rebecka cítila, jak se jí svírá žaludek.

„Proboha živýho, Sanno. Vyhledej pomoc. Zavolej na psychiatrii, že jde o akutní případ. Ty i děti potřebujete oporu. Vím, že to zní dramaticky, ale…“

„To nemůžu, to víš dobře,“ naříkala Sanna. „Maminka s tatínkem řeknou, že jsem se pomátla, a pokusí se mi sebrat děti. Znáš je přece. A kongregace naprosto odmítá psychology a nemocnice. Nikdy by to nepochopili. Bojím se mluvit s policií. Jenom všechno ještě zhorší. Ani se neodvážím zvednout telefon, aby to nebyl nějaký novinář. Dost se nás v počátcích nové církve naotravovali, to k nám všichni volali a naznačovali, že má Viktor halucinace a že mu přeskočilo.“

„Ale chápeš přece, že se nemůžeš schovávat,“ naléhala na ni Rebecka.

„Já to nezvládnu, nezvládnu to,“ Sanna mluvila jakoby pro sebe. „Promiň, že jsem ti volala a otravovala tě, Rebecko. Teď se zase můžeš pustit do práce.“

Rebecka v duchu zaklela. Krucinál.

„Přijedu,“ vydechla. „Musíš se nechat od policie vyslechnout. Přiletím tam a budu ti dělat společnost, platí?“

„Platí,“ zašeptala Sanna.

„Dokážeš řídit? Můžeš zajet do babiččina domku v Kurravaaře?“

„Poprosím kamaráda, aby mě tam hodil.“

„Výborně. Teď v zimě tam nebývá ani noha. Sáru a Lovu vem s sebou. Pamatuješ si, kde jsou klíče, ne? Zatop v kamnech. Dorazím odpoledne. Vydržíš to do té doby?“

Rebecka zírala na telefon od chvíle, co položila sluchátko. Cítila se uvnitř prázdná a zmatená.

„To snad není pravda, sakra,“ řekla rezignovaně Marii Taubeové. „Ani mě o to nemusela prosit.“

Rebecka se podívala na hodinky. Pak zavřela oči, nadechla se nosem a přitom narovnala hlavu, vydechla vzduch ústy a stáhla ramena. Maria ji už vídala dřív, jak to cvičení provádí. Před soudním jednáním a důležitými schůzkami. Nebo když pracovala dlouho do noci, protože nad ní visel termín.

„Jak ti je?“ zeptala se Maria.

„Radši to ani nebudu zkoumat.“

Rebecka zavrtěla hlavou, uhnula očima a podívala se z okna, aby se vyhnula Mariinu ustaranému pohledu. Pevně zevnitř skousla rty. Přestalo pršet.

„Holka, neměla bys trochu zvolnit tempo?“ zeptala se Maria. „Občas neškodí si trochu ulevit a zakřičet si.“

Rebecka sevřela ruce v pěst.

Ulevit si, napadlo ji. Co se stane, když člověk zjistí, že pořád padá? A co se stane, když křičet nepřestane? Najednou je ti padesát. Nadopovaná léky. Zavřená v blázinci. A v hlavě ti stále zní ten křik, který nikdy neutichne.

„To byla sestra Viktora Strandgårda,“ řekla a samotnou ji překvapilo, jak zněl její hlas vyrovnaně. „Zjevně ho našla mrtvého v kostele. Sanna a její dvě dcery teď nejspíš potřebují oporu, takže si vezmu volno a na pár dní tam zajedu. Vezmu si s sebou počítač a budu tam pracovat.“

„Ten Viktor Strandgård byl u vás na severu docela slavný, co?“ zeptala se Maria.

Rebecka přikývla.

„Prožil klinickou smrt a pak v Kiruně podnítil náboženské probuzení.“

„Vzpomínám si na to,“ řekla Maria. „Psal o tom bulvár. Byl prý v nebi a vyprávěl například, že se tam člověk nepraští, když upadne, protože ho země přijme jako v objetí. Podle mě to je nádherná představa.“

„Hmm,“ pokračovala Rebecka, „také říkal, že byl poslán zpět na zem, aby vyprávěl, že Bůh má s křesťanským hnutím v Kiruně velké plány. Dojde prý k velkému náboženskému probuzení, které se bude šířit ze severu do celého světa. Pokud se kongregace sjednotí a uvěří, stanou se divy a zázraky.“

„Uvěří v co?“

„V boží sílu. Vizi. Nakonec se ti, co tomu všemu uvěřili, spojili a vytvořili novou kongregaci — církev Božího pramene. Pak se celá rudá Kiruna změnila v jediné velké náboženské shromáždění. Viktor napsal knihu, která byla přeložena do spousty jazyků. Přestal studovat a začal kázat. Komunita si postavila nový kostel. Křišťálový kostel, který měl připomínat ledový chrám a ledové sochy, co se každou zimu staví v Jukkasjärvi. Hlavně neměl připomínat kostel v Kiruně, který je uvnitř hrozně temný.“

„A co ty? Byla jsi u toho?“

„Byla jsem v Misijní církvi, ještě než měl Viktor tu nehodu. Takže jsem byla na počátku u toho.“

„A co teď?“ zeptala se Maria.

„Teď jsem pohanka,“ usmála se Rebecka nevesele. „Pastorové a starší bratři ve sboru mě vyzvali, abych kongregaci opustila.“

„Pročpak?“

„To je dlouhá historie. Až někdy jindy.“

„Jak myslíš,“ řekla Maria váhavě. „Co asi Måns řekne na to, že si chceš vzít tak narychlo volno?“

„Nic. Jenom mě zabije, rozseká na kousky a těmi nakrmí ryby v zálivu Nybroviken. Musím si s ním promluvit, hned jak se objeví. Nejdřív ale zavolám na policii v Kiruně, aby Sannu nezašili, protože to by nezvládla.“

ZÁSTUPCE VRCHNÍHO PROKURÁTORA CARL VON POST stojí u dveří do Křišťálového kostela a pozoruje skupinu lidí, která se snaží zabalit tělo Viktora Strandgårda. Soudní lékař, primář Lars Pohjanen, jako obvykle popotahuje z cigarety a mumlá přitom příkazy určené asistentce z pitevny Anně Granlundové a dvěma mohutným chlapům s nosítky.

„Stáhněte mu vlasy, aby se nezachytily v zipu. Obalte celé tělo igelitem a zvedejte ho opatrně, aby z něj nevypadla střeva. Anno, sežeň nějaký papírový pytlík.“

Vražda, pomyslel si von Post. A to přímo ďábelský mord. Žádný smutný příběh, jako když nějaký ožrala nakonec zabije svou nadranou starou více méně nešťastnou náhodou, poté co byl celý týden naložený v lihu. Brutální vražda. A ještě ke všemu brutální vražda celebrity.

A to všechno mu spadlo do klína. Patří mu to. Stačí jen stát u kormidla, nechat ostatní kolem rozsvítit reflektory a pak vplout do Síně slávy. Pak by se mohl konečně z téhle díry odstěhovat. Nikdy tu neměl v úmyslu zůstat. Ale po studiích práv mu známky stačily jen na místo u okresního soudu v Gällivare. Potom dostal práci na prokuratuře. Bezpočtukrát si hledal místo ve Stockholmu, ale marně. Najednou zjistil, že mu léta protekla mezi prsty.

Ustoupil o krok stranou, aby mohli projít s nosítky, na kterých bylo tělo pečlivě zabalené v šedém igelitovém pytli. Primář Lars Pohjanen se vlekl za nimi, ramena měl schoulená, jako by mu byla zima, a díval se do země. Z koutku úst mu stále trčela cigareta. Vlasy, obvykle sčesané přes lesklou pleš, mu unaveně visely dolů přes uši. Asistentka Anna Granlundová šla o krok za ním. Nesla papírový pytlík s rukou Viktora Strandgårda. Když se podívala na von Posta, pevně stiskla rty. Zastavil je cestou ven.

„Tak co?“ pronesl vyzývavě.

Pohjanen se na něj nechápavě zadíval.

„Co se dá v tomhle stadiu říct?“ zeptal se von Post netrpělivě.

Pohjanen sevřel cigaretu mezi palcem a ukazováčkem a pořádně z ní popotáhl, než si ji vyndal z tenkých rtů.

„Nic moc, ještě jsme neprovedli pitvu,“ odpověděl pomalu.

Carl von Post cítil, jak se mu tep prudce zrychlil. Pomyslel si, že nepřipustí žádné komplikace a překážky.

„Ale něčeho jste si přece musel všimnout už teď, ne? Chci, abyste mě neustále o všem informovali.“

Luskl prsty, jako by chtěl naznačit, jak rychle by měli všechny informace předávat. Anna Granlundová se podívala na luskající prsty a napadlo ji, že sama má ve zvyku takhle luskat prsty na psy.

Pohjanen stál tiše a díval se do země. Hlasitý a trochu zrychlený dech utichl, když nesl cigaretu k ústům a soustředěně z ní popotáhl. Carl von Post se střetl s nepřátelským pohledem Anny Granlundové.

To se podívejme, pomyslel si. Před rokem na policejním vánočním večírku jsi na mě vrhala docela jiné pohledy. Proboha, je obklopený jen samými kriply a poloblby. Pohjanen vypadá ještě hůř než před operací a když byl na nemocenské.

„Haló,“ zavolal na něj, když se mu zdálo, že soudní lékař už mlčí dost dlouho.

Lars Pohjanen zvedl hlavu a uviděl prokurátorovo zdvižené obočí.

„Zatím vím jen,“ pronesl skřípavým hlasem, který nebyl silnější než hlasitější šepot, „za prvé, že je mrtvý, a za druhé, že zaručeně zemřel násilnou smrtí. To je všechno, takže teď byste nás snad mohl pustit, mladej, ať můžeme projít.“

Prokurátor viděl, jak Anně Granlundové zacukalo v koutcích, jak se snažila potlačit úsměv, když kolem něj procházeli.

„A kdy dostanu pitevní protokol?“ sykl von Post, který jim byl v patách cestou k východu.

„Až budeme hotovi,“ odpověděl Pohjanen a zabouchl kostelní dveře zástupci prokurátora přímo před nosem.

Von Post zvedl pravou ruku a přidržel si lítací dveře kostela. Levou rukou přitom sáhl do levé náprsní kapsy pro vyzvánějící mobil.

Byla to spojovatelka na policejní stanici.

„Poslyšte, mám na drátě nějakou Rebecku Martinssonovou. Tvrdí, že ví, kde je sestra Viktora Strandgårda, a že si chce domluvit termín výslechu. Tommy Rantakyrö a Fred Olsson už odešli Sannu hledat, tak jsem nevěděla, jestli mám ten hovor přepojit jim, nebo vám.“

„Udělala jste moc dobře, přepojte mi ji.“

Zatímco mu přepojovali hovor, von Post pohledem sledoval kostelní uličku. Architekt zjevně chtěl, aby se dlouhý ručně vázaný červený koberec táhl po celé uličce až ke kůru. Po obou stranách stály řady modrých židlí se zvlněným tvarem opěradla. Okamžitě si vybavil biblický příběh o tom, jak se před Mojžíšem rozestoupilo Rudé moře. Začal si to rázovat uličkou.

„Haló,“ ozvala se v telefonu nějaká žena.

Představil se jménem a titulem a ona pokračovala.

„Jmenuji se Rebecka Martinssonová. Zastupuji Sannu Strandgårdovou. Pochopila jsem, že si s ní chcete promluvit kvůli té vraždě.“

„Prý máte informace, kde ji najdeme.“

„Ne, ne tak docela,“ pokračovala zdvořile, téměř s přehnaným důrazem na každou slabiku. „Jelikož Sanna Strandgårdová chce, abych ji při výslechu doprovázela, a já se zrovna nacházím ve Stockholmu, chtěla jsem mluvit s někým, kdo vede vyšetřování, a zeptat se, jestli by se vám hodilo, kdybychom se stavily večer, nebo zda to bude lepší zítra ráno.“

„Ne.“

„Prosím?“

„Nehodilo,“ řekl von Post a ani se nijak nesnažil skrýt podráždění, „dnes večer se to nehodí a zítra také ne. Nevím, zda vám to došlo, Rebecko nebo jak se vlastně jmenujete, ale my tu opravdu vyšetřujeme vraždu, já jsem za to zodpovědný a chci se Sannou Strandgårdovou mluvit hned. Radil bych vaší přítelkyni, ať se neschovává, protože mám v úmyslu ji obvinit v nepřítomnosti a okamžitě po ní vyhlásit pátrání. Pokud jde o vás, tak pomáhat uprchlému zločinci je trestný čin, za který vás mohou poslat do vězení. Takže mi laskavě povězte, kde se Sanna Strandgårdová nachází.“

Na druhém konci bylo na pár vteřin ticho. Pak se hlas té mladé ženy ozval znovu. Tentokrát mluvila nekonečně pomalu, skoro táhle a se zřetelným sebeovládáním.

„Obávám se, že tu došlo k malému nedorozumění. Nevolám, abych vás požádala, zda bych nemohla přijít se Sannou Strandgårdovou k výslechu později, ale abych vám oznámila, že je ochotná nechat se od policie vyslechnout nejdříve dnes večer. Nejsme se Sannou Strandgårdovou kamarádky. Jsem advokátka firmy Meijer & Ditzinger, pokud vám to jméno u vás na severu něco říká…“

„Abyste věděla, já se narodil…“

„A na vašem místě bych si výhružky dobře rozmyslela,“ nenechala von Posta domluvit. „Snažit se mě zastrašit, abych prozradila, kde se Sanna Strandgårdová nachází, podle mého hraničí se zneužitím pravomoci, a pokud po ní vyhlásíte pátrání, přestože není podezřelá z trestného činu, jen proto, že nechce přijít k výslechu, dokud nedorazí její právní zástupce, ujišťuji vás, že na vás podám stížnost justičnímu ombudsmanovi.“

Než von Post stačil odpovědět, Rebecka Martinssonová náhle promluvila přátelským tónem.

„Kancelář Meijer & Ditzinger si samozřejmě nepřeje žádné potíže či spory. Obvykle s prokuraturou vycházíme velmi dobře. Alespoň tady ve Stockholmu. Mohu vám zaručit, že Sanna Strandgårdová dorazí k výslechu na policejní stanici, jak jsme se dohodli, řekněme dnes večer kolem osmé.“

S tím zavěsila.

„Do prdele,“ ujelo von Postovi, když si všiml, že šlápl do krve a ještě do něčeho lepkavého. Raději ani nechtěl zkoumat, co to je.

Cestou zpátky k hlavním dveřím si znechuceně otíral boty o koberec. S tou nafoukanou holkou si to vyřídí, hned jak se večer objeví. Teď je ale nejvyšší čas, aby se před tiskovou konferencí dal do kupy. Přejel si rukou po tváři. Musí se oholit. Za tři dny předstoupí před novináře s lehkým strništěm, aby vypadal vyčerpaně jako člověk, který veškeré úsilí věnuje honbě za vrahem. Dnes by ale měl být hladce oholen a trochu rozcuchaný. Budou ho milovat. Nikdo mu neodolá.

ADVOKÁT MÅNS WENNGREN, spolumajitel kanceláře Meijer & Ditzinger, se usadil za psacím stolem a mrzutě se díval na Rebecku Martinssonovou. Celý její postoj ho dráždil. Nezaujala obrannou pozici s rukama zkříženýma na prsou. Místo toho jí paže volně visí podél těla, jako kdyby stála ve frontě na zmrzlinu. Přednesla svou záležitost a čekala na odpověď. Pohled jí bezvýrazně spočíval na erotické japonské dřevořezbě na zdi. Mladý muž, tak mladý, že má ještě dlouhé vlasy, klečí před prostitutkou, oba mají odhalená pohlaví. Jiné ženy před tím skoro dvě stě let starým dílem většinou uhýbaly pohledem. Måns Wenngren si často všiml, jak jim oči nevědomky zabloudily k dřevořezbě jako zvědavě čmuchající psi. Ale nepřicházelo v úvahu, aby čmuchaly dlouho. Okamžitě sklopily oči nebo se přinutily dívat se na něco jiného.

„Kolik dní budeš pryč?“ zeptal se. „Máš právo na dva dny placeného volna z rodinných důvodů. Bude to stačit?“

„Ne,“ odpověděla Rebecka Martinssonová. „A nejde o moji rodinu, ale jsem, abych tak řekla, dávnou přítelkyní té rodiny.“

Z toho, jak to vyslovila, měl Måns Wenngren pocit, že lže.

„Nemohu bohužel říct jistě, jak dlouho budu pryč,“ pokračovala Rebecka a dívala se mu klidně do očí. „Mám spoustu dovolené, kterou jsem si ještě nevybrala a…“

Zarazila se.

„…a co?“ skočil jí šéf do řeči. „Doufám, že jsi se mnou nechtěla začít mluvit o přesčasech, Rebecko, protože to bys mě zklamala. Říkal jsem už dříve a opakuji to znovu, že pokud máš ty a tví kolegové pocit, že pracovní úkoly nezvládnete v pracovní době, musíte je odmítnout. Veškeré přesčasy jsou dobrovolné a neplacené. Jinak bych tě mohl klidně nechat, aby sis vzala roční placené volno.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sluneční bouře.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.