Julia Quinn

ROMANCING MR. BRIDGERTON

Copyright © 2002 by Julie Cotler Pottinger

All rights reserved

Translation © 2006, 2011, 2021 by Zdeňka Zvěřinová

ISBN 978-80-249-4585-9

Pro všechny kolegy a přátele

za dlouhé rozhovory, které jsme spolu vedli.

Vaše podpora a přátelství pro mě znamenají víc,

než dokáži vyjádřit slovy.

A pro Paula, přestože kniha nejbližší milostnému románu,

která ho zajímá,

nese název „Polibek smrti“.

Poděkování

Obrovské díky

Lise Kleypasové a Stephanii Laurensové

za laskavé svolení

použít jejich literární postavy.

Duben je skoro tu a s ním i další londýnská společenská sezona. Ctižádostivé mamá se svými drahými debutantkami jsou k vidění v obchodech s oblečením po celém městě, dychtivé zakoupit magické večerní šaty, které pro ně budou znamenat rozdíl mezi manželstvím a staropanenstvím.

Pokud jde o jejich kořist – zapřisáhlé staré mládence –, tak na předním místě seznamu žádoucích manželů se stále drží pan Colin Bridgerton, přestože se ještě nevrátil z ciziny. Je sice pravda, že mu chybí titul, ale jinak je mimořádně pohledný, bohatý a, jak ví každý, kdo strávil aspoň jedinou minutu v Londýně, i okouzlující. Ovšem pan Bridgerton dosáhl pokročilého věku třiatřiceti let, aniž projevil jakýkoli zájem o konkrétní dámu, takže je nejspíš nesmysl očekávat, že se v tomto ohledu bude rok 1824 od roku 1823 nějak lišit. Snad by se drahé debutantky – a možná ještě víc jejich ctižádostivé mamá – měly poohlédnout někde jinde. Pokud si totiž pan Bridgerton hledá manželku, tak svoji touhu velice dobře skrývá.

Na druhou stranu, není to právě výzva, která debutantky přitahuje nejvíc?

SPOLEČENSKÉ NOVINY LADY WHISTLEDOWNOVÉ

Prolog

Šestého dubna 1812 – přesně dva dny před svými šestnáctými narozeninami – se Penelope Featheringtonová zamilovala.

Bylo to jedním slovem vzrušující. Otřáslo to celou zemí. Srdce se jí rozbušilo. Ten okamžik jí vyrazil dech. A mohla si s uspokojením říct, že dotyčný muž – Colin Bridgerton – cítil přesně totéž.

S láskou to však nemělo nic společného. Rozhodně se do ní nezamiloval v roce 1812 (a ani v letech 1813, 1814, 1815 – ani v letech 1816 – 1822, a dokonce ani v roce 1823, který strávil celý za hranicemi). Ale zem pod ním se otřásla, srdce se mu rozbušilo a Penelope věděla bez nejmenších pochyb, že také nemohl popadnout dech. Na dobrých deset vteřin.

To vše s ním udělal pád z koně.

Stalo se to takto:

Procházela se v Hyde Parku s matkou a dvěma staršími sestrami, když pod nohama ucítila hřmotné dunění (viz zmínka o otřesu země). Její matka si jí moc nevšímala (jako ostatně často), takže Penelope se chvíli zdržela, aby viděla, co se bude dít. Ostatní Featheringtonovy živě konverzovaly s vikomtkou Bridgertonovou a její dcerou Daphne, jíž právě začala druhá londýnská sezona, takže předstíraly, že ten rachot ignorují. Bridgertonovi byli velmi vlivná rodina a konverzace s nimi se ignorovat nedala.

Jakmile Penelope zabočila za mimořádně silný kmen stromu, spatřila, že k ní míří dva jezdci. Cválali, jako by jim za patami hořelo (jak jinak by člověk nazval dva pitomce na koňském hřbetu, kteří se nestarají o své bezpečí ani zdraví?). Penelope se zrychlil tep (při pohledu na takový rozruch bylo těžké zachovat klid a kromě toho pak mohla tvrdit, že když se zamilovala, rozbušilo se jí srdce).

Potom se nevysvětlitelnou hříčkou osudu zvedl prudký vítr a odfoukl jí z hlavy klobouček (který si navzdory matčinu naléhání patřičně nezavázala, neboť ji stuha dřela pod bradou), a to přímo do obličeje jednoho z jezdců.

Penelope zalapala po dechu (vyrazilo jí to dech!) a pak ten muž spadl z koně a velmi neelegantně spočinul v nedaleké louži plné bláta.

Bez přemýšlení se k němu rozběhla, aby se ho zeptala, zda se mu nic nestalo, ale její volání vyznělo spíš jako tlumený výkřik. Bylo jí jasné, že se na ni bude zlobit, protože ho v podstatě srazila z koně a namočila do bláta – dvě situace, které v každém muži jistě vyvolají náladu pod psa. Jenže když konečně vstal a setřel si z oblečení co možná nejvíc špíny, nezačal jí nadávat. Nezahrnul ji výčitkami, neřval na ni, dokonce ji ani nesjel planoucím pohledem.

Rozesmál se.

Rozesmál se.

Penelope neměla moc zkušeností s mužským smíchem, a ten, který znala, měl k vlídnosti hodně daleko. Ale sytě zelené oči tohoto muže čišely veselím. Z tváře si otřel šmouhu a utrousil: „To jsem zrovna nezvládl, co?“

A v tu chvíli se Penelope zamilovala.

Když našla svůj hlas (což, jak si zoufale uvědomila, bylo dobré tři vteřiny poté, kdy by odpověděla jakákoli osoba se špetkou inteligence), promluvila: „Ach ne, to já bych se vám měla omluvit. Klobouk mi slétl z hlavy a...“

V tu chvíli jí došlo, že se v pravém slova smyslu neomlouval, takže nemá smysl mu v tom odporovat, a zarazila se.

„Nic se nestalo,“ poznamenal a vrhl po ní pobavený úsměv. Pak si všiml ostatních. „Co tu děláš, Daphne?“ zahlaholil. „Netušil jsem, že jsi v parku.“

Penelope se prudce otočila. Její matka, stojící vedle Daphne Bridgertonové, okamžitě zasyčela: „Cos to provedla, Penelope?“ Ta jí však nemohla odpovědět: „Nic,“ protože tu nehodu skutečně zavinila a před svou matkou (soudě podle jejího výrazu) a velmi žádoucím svobodným mládencem ze sebe udělala naprostou husu.

Ne že by se její matka domnívala, že by si na něj Penelope, která tehdy ještě ani nevstoupila do společnosti, mohla dělat zálusk. Ale pokud šlo o manželství, vkládala obrovské naděje do svých starších dcer.

Jestli se ovšem paní Featheringtonová chystala dceru hubovat ještě dál, nedostala k tomu příležitost, neboť by zároveň musela odtrhnout oči od veledůležitých Bridgertonových, mezi něž patřil, jak Penelope rychle pochopila, i onen zablácený muž.

„Doufám, že se váš syn nezranil,“ obrátila se tedy k lady Bridgertonové.

„Nic mi není,“ ujistil je Colin a zkušeně ukročil stranou, dřív než ho lady Bridgertonová mohla s mateřskou starostlivostí rozcupovat na kousky.

Představili se, ale zbytek konverzace byl naprosto nedůležitý, hlavně proto, že Colin vbrzku a přesně odhadl paní Featheringtonovou na dohazovačskou mamá. Penelope vůbec nepřekvapilo, když se dal chvatně na ústup.

Přesto škoda už byla napáchána. Penelope objevila důvod ke snění.

Později v noci si tu situaci nejmíň tisíckrát přehrávala v hlavě. Napadlo ji, že by bylo pěkné tvrdit, že se do něj zamilovala, když jí před tancem políbil ruku, sevřel její prsty o něco pevněji, než bylo vhodné, a přitom mu v očích ďábelsky zablýsklo. Nebo se to mohlo přihodit, když se bezhlavě řítil přes větrné vřesoviště, aniž se nechal odradit silným (už dříve zmíněným) větrem, a cválal blíž s jediným cílem dohonit ji a dál klusat po jejím boku.

Ale ne, musela se zamilovat do Colina Bridgertona, zrovna když spadl z koně a přistál na zadku v louži plné bláta. Bylo to velmi nezvyklé a nanejvýš neromantické, ale současně do jisté míry spravedlivé, protože z toho nikdy nic dalšího nevzejde.

Proč plýtvat romantickými představami na lásku, kterou ten druhý nebude nikdy opětovat? Je lepší schovat si seznámení na vřesovišti pro lidi, na které možná čeká společná budoucnost.

A pokud Penelope v šestnácti letech (bez dvou dní) věděla něco s jistotou, bylo to, že její budoucnost se bude muset bez Colina Bridgertona v roli manžela obejít.

Zkrátka nebyla typem dívky, která přitahuje muže, jako je on, a bála se, že ani nikdy nebude.

Desátého dubna 1813 – přesně dva dny po sedmnáctých narozeninách – vstoupila Penelope Featheringtonová do londýnské společnosti. Nechtěla to udělat a prosila matku, aby s tím ještě rok počkala. Byla nejméně o třináct kilogramů těžší, než měla být, a když byla nervózní, dělaly se jí v obličeji skvrny, což znamenalo, že je měla pořád, protože ji nic na světě nevyvedlo z míry tolik jako londýnský ples.

Snažně si připomínala, že krása leží hlouběji, než je vidět na první pohled, ale nebylo to nic platné. Sama sebe plísnila, že nikdy neví, co má lidem říkat. Nebylo nic zoufalejšího než ošklivá dívka bez špetky osobitosti. A při první sezoně Penelope taková – aspoň navenek – rozhodně byla. No dobře, nebude na sebe až tolik přísná – ošklivá dívka s dosti nevýraznou osobitostí.

Hluboko uvnitř věděla, že je chytrá, laskavá, a často dokonce i zábavná, ale její duchaplnost vždy uvízla někde mezi srdcem a ústy a Penelope se přistihla, že říká nevhodné věci anebo, ještě častěji, vůbec nic.

A aby toho nebylo málo, matka jí nedovolila, aby se oblékala podle vlastního výběru. Takže když na sobě neměla šaty nepostradatelné bílé barvy, ve kterých chodila většina mladých dam (a které jí samozřejmě vůbec neladily k pleti), byla nucena vzít si žluté, červené nebo oranžové, v nichž vypadala naprosto příšerně. Když jedinkrát navrhla matce, že by si přála zelené, paní Featheringtonová si opřela ruce o široké boky a prohlásila, že zelená je příliš trudomyslná.

Žlutá, tvrdila, je šťastná barva a jen šťastná dívka uloví manžela.

Tu a tam Penelope docházela k závěru, že je nejlepší nesnažit se matčiny myšlenkové pochody pochopit.

A tak se strojila do žlutých, oranžových a občas červených šatů, přestože v nich vypadala zcela nešťastně a vzhledem k hnědým očím a nazrzlým vlasům i odpudivě. Protože s tím však nemohla nic dělat, snažila se přitom usmívat, a pokud se jí úsměv nezdařil, tak aspoň neplakat na veřejnosti.

Což, uvědomila si s hrdostí, vždycky dodržela.

Jako by to nestačilo, v roce 1813 začala záhadná (a fiktivní) lady Whistledownová třikrát týdně vydávat SPOLEČENSKÉ NOVINY. Jednoarchový plátek se stal okamžitou senzací. Nikdo nevěděl, kdo lady Whistledownová doopravdy je, ale všichni na to měli svou teorii. Týdny – vlastně měsíce – Londýn nemluvil o ničem jiném. Noviny byly zdarma doručovány dva týdny – dost na to, aby si na ně členové smetánky zvykli, a pak je najednou začali kameloti prodávat za přemrštěnou cenu pěti penny za výtisk.

V té době však už nikdo nedokázal žít bez téměř denní dávky klepů a všichni platili.

A nějaká žena (nebo podle některých spekulací i muž) někde velmi rychle bohatla.

Společenské noviny lady Whistledownové se vymykaly ostatnímu tisku tím, že jejich autorka (či autor) nazývala lidi celými jmény. Takže žádná anonymita vyplývající ze zkratkovitého lord P nebo lady B. Pokud lady Whistledownová chtěla o někom napsat, použila celé jméno.

A když se chtěla zmínit o Penelope Featheringtonové, nebrala si servítky. Penelopin první vstup do společnosti popsala ve Společenských novinách následovně:

V nešťastně zvolených šatech vypadala nešťastná slečna Penelope Featheringtonová jako přezrálé citrusové ovoce.

Dosti kruté označení, ale zcela pravdivé.

Ani další objevení se jejího jména v rubrice nedopadlo lépe.

Slečna Penelope Featheringtonová ze sebe nevydala ani hlásku, a není divu! To ubohé děvče vypadalo, že se ve voláncích svých šatů utopí.

Ne, Penelope se obávala, že tohle jí rozhodně popularitu nezvýší.

Přesto ta sezona neskončila úplnou pohromou. S několika lidmi si dokázala povídat. Lady Bridgertonová si ji oblíbila a Penelope zjistila, že se vlídné vikomtce často svěří s lecčíms, co by se vlastní matce říct neodvážila. Právě díky ní se seznámila s Eloise, mladší sestrou milovaného Colina. Eloise bylo také právě čerstvě sedmnáct, ale matka jí moudře dovolila odložit vstup do společnosti o rok, přestože Eloise jako všichni Bridgertonovi zdědila po předcích pěkný zevnějšek i přemíru šarmu.

Zatímco tedy Penelope trávila mnohá odpoledne v zelenosmetanovém salonu v domě Bridgertonových (nebo ještě častěji v Eloisině ložnici, kde se obě dívky smály, chichotaly a s velkou vážností rozebíraly všechno na světě), občas se přitom setkala i s Colinem, jenž se ve dvaadvaceti letech stále ještě nepřestěhoval z rodinného sídla do staromládeneckého bytu.

Pokud si Penelope myslela už předtím, že ho miluje, nebylo to nic ve srovnání s tím, co cítila, když ho začala poznávat. Colin Bridgerton byl vtipný, elegantní a šířil kolem sebe bezstarostnou atmosféru, při níž ženy omdlévaly, ale hlavně...

Colin Bridgerton byl milý.

Milý. Tak prosté slůvko. Možná by se dalo označit za banální, ale jeho dokonale vystihovalo. Vždycky k Penelope prohodil něco vlídného, a když konečně sebrala odvahu, aby mu odpověděla (na víc než na pouhý pozdrav nebo rozloučení), skutečně jí naslouchal. Což pro příště vše usnadňovalo.

Na konci sezony Penelope usoudila, že Colin Bridgerton je jediný muž, s nímž dokáže konverzovat.

Byla to láska. Láska láska láska láska láska. Penelope čmárala hloupě se opakující slova na nesmyslně drahý arch papíru spolu s výrazy: „Pan Colin Bridgerton“, „Penelope Bridgertonová“ a „Colin Colin Colin“. (Jakmile na chodbě zaslechla kroky, hodila papír do krbu.)

Bylo úžasné být zamilovaná – i když pouze jednostranně – do někoho milého. Člověk se cítil tak skvěle.

Samozřejmě nebylo na škodu, že byl Colin jako všichni Bridgertonovi pohledný. Měl pověstné kaštanově hnědé vlasy, široká usměvavá ústa, statná ramena, výšku přes stoosmdesát centimetrů a, v Colinově případě, ty nejprůzračnější zelené oči, jaké kdy zdobily lidský obličej.

Oči, které pronásledují dívčí sny.

A Penelope snila, snila a snila.

V dubnu 1814 se vrátila do Londýna na druhou sezonu, a přestože přitahovala stejný počet nápadníků jako loni (tj. nulu), nebylo to zas tak špatné období. Hodně pomohlo, že zhubla skoro o třináct kilogramů a mohla samu sebe nazvat „příjemně zaoblenou“ spíš než „ohavně nakynutou“. Stále sice nebyla podle tehdejších měřítek vyloženě štíhlá, ale aspoň se změnila natolik, že to ospravedlnilo kompletní výměnu jejího šatníku.

Matka však bohužel opět trvala na žluté, oranžové a občasné červené. A tehdy lady Whistledownová napsala:

Slečna Penelope Featheringtonová (nejméně hloupá ze sester Featheringtonových) na sobě měla citronově žluté šaty, které zanechaly v ústech každého kyselou pachuť.

Což aspoň naznačovalo, že Penelope je neinteligentnější členkou své rodiny, třebaže to byl velmi pochybný kompliment.

Ovšem Penelope nebyla jediná, koho si pisatelka vzala na mušku. Tmavovlasou Kate Sheffieldovou ve žlutých šatech označila za odkvétající narcis, a přece se dotyčná provdala za Anthonyho Bridgertona, Colinova staršího bratra a budoucího vikomta!

A tak se Penelope nevzdávala naděje.

Vlastně ne tak docela. věděla, že se s ní Colin neožení, ale aspoň s ní na každém plese tančil, dokázal ji rozesmát a i ona ho občas přiměla k úsměvu. Bylo jí jasné, že to bude muset stačit.

Čas plynul. Penelope prožila svou třetí sezonu a po ní čtvrtou. Její dvě starší sestry, Prudence a Philippa, si konečně našly manžely a odstěhovaly se. Paní Featheringtonová stále doufala, že se Penelope vdá, protože Prudence i Philippa ulovily manžela až po čtyřech sezonách, ale Penelope věděla, že je odsouzena k tomu zůstat starou pannou. Nebylo by čestné za někoho se provdat, když stále zoufale milovala Colina. A možná v nejzazším koutku své mysli – za časováním francouzských sloves, které nikdy neovládala, a počty, které nikdy nepoužívala – se stále nevzdávala poslední jiskřičky naděje.

Až do onoho dne.

I teď, o sedm let později, ho stále nazývala oním dnem.

Jako obvykle odešla do domu Bridgertonových, aby si vypila čaj s Eloise, její matkou a sestrami. Bylo to těsně předtím, než se Eloisin bratr Benedict oženil se Sophií, aniž věděl, kdo Sophie skutečně je, což bylo snad jediné tajemství za poslední desetiletí, které lady Whistledownová nevypátrala.

Procházela vstupní halou, přičemž jí boty klapaly na mramorových dlaždicích, a chystala se přeběhnout krátkou vzdálenost do svého domu (stojícímu hned za rohem), když vtom zaslechla hlasy. Mužské hlasy. Mužské hlasy Bridgertonových.

Venku stáli tři bratři: Anthony, Benedict a Colin. Bavili se tak, jak se muži baví, přičemž na něco ustavičně hudrali a vzájemně se dobírali. Penelope je vždy ráda sledovala spolu, protože to byla báječná rodina.

Zahlédla je z otevřených dveří, ale dokud nepřešla práh, nerozuměla, o čem si povídají. Avšak kvůli zákonu schválnosti, který ji sužoval celý život, jako první zaslechla Colina a jeho nikterak vlídná slova.

„... a rozhodně si nevezmu Penelope Featheringtonovou!“

„Ach!“ Zalapání po dechu jí uniklo ze rtů dřív, než ho dokázala potlačit.

Tři muži se k ní obrátili se stejně zděšenými výrazy a Penelope pochopila, že právě prožívá nejhorších pět minut svého života.

Po dobu, která jí připadala jako věčnost, nepromluvila ani slovo. Pak konečně s důstojností, o níž netušila, že je jí schopná, pohlédla Colinovi přímo do očí a pronesla: „Nikdy jsem se tě neprosila, aby sis mě vzal.“

Jeho růžové tváře zčervenaly. Otevřel ústa, ale nevydal ani hlásku. Bylo to, napadlo Penelope se zahořklým uspokojením, pravděpodobně jedinkrát v životě, kdy mu došla řeč.

„A nikdy –“ křečovitě polkla, „jsem neřekla, že chci, abys to udělal.“

„Penelope,“ vypravil ze sebe konečně Colin, „moc mě to mrzí.“

„Nemáš se zač omlouvat,“ namítla.

„Ne,“ trval na svém. „Mám. Zranil jsem tvé city a –“

„Nevěděl jsi, že tu jsem.“ „Přesto –“

„– si mě nevezmeš,“ řekla hlasem, který zněl jejím uším velmi zvláštně a prázdně. „Na tom není nic špatného. Ani já si nebudu brát tvého bratra Benedicta.“

Benedict se očividně snažil na ně nedívat, ale při té poznámce prudce zvedl hlavu.

Penelope zaťala pěsti vedle boků. „Neranilo by jeho city, kdybych prohlásila, že si ho nevezmu.“ Obrátila se k Benedictovi a upřela na něj oči. „Viďte, pane Bridgertone?“

„Samozřejmě že ne,“ odvětil Benedict rychle.

„Pak není o čem mluvit,“ pronesla upjatě, překvapená, že projednou jí vycházejí z úst přesně ta správná slova. „Nikdo žádné city neranil. A pokud mě teď, pánové, omluvíte, ráda bych šla domů.“

Tři muži okamžitě ustoupili, aby ji nechali projít, ale Colin najednou vybuchl: „Nemáš s sebou komornou?“

Zavrtěla hlavou. „Bydlím hned za rohem.“

„Já vím, ale –“

„Doprovodím vás,“ nabídl se Anthony uhlazeně.

„To opravdu není nutné, pane.“

„Bude mi ctí,“ dodal tónem, který jí jasně nedával na vybranou.

Přikývla a oba vykročili ulicí. Když prošli kolem tří domů, promluvil Anthony podivně zastřeným hlasem: „Nevěděl, že tam jste.“

Penelope cítila, jak se jí rty napínají v koutcích – ne hněvem, ale únavou a pocitem smíření. „Já vím,“ přikývla. „Není krutý. Ale předpokládám, že ho vaše matka nutí do ženění.“

Anthony přikývl. Úmysly lady Bridgertonové šťastně oženit či provdat každého z osmi potomků se staly legendou.

„Má mě ráda,“ pokračovala Penelope. „Tedy vaše matka. Ale pravdou je, že na tom, zda se jí Colinova budoucí nevěsta bude líbit, moc nezáleží.“

„To bych zrovna netvrdil,“ zamyslel se Anthony, přičemž nemluvil jako obávaný a vážený vikomt, ale spíš dobře vychovaný syn. „Nechtěl bych mít za ženu někoho, koho by matka neměla ráda.“ V posvátné úctě zavrtěl hlavou. „Umí použít nátlak.“

„Vaše matka, nebo manželka?“

Necelou vteřinu to zvažoval. „Obě.“

Chvíli pokračovali v chůzi a pak Penelope vyhrkla: „Colin by měl odjet.“

Anthony se na ni zvědavě zadíval. „Prosím?“

„Měl by odjet pryč. Cestovat. Není připravený na manželství, ale vaše matka na něj nepřestane tlačit. Myslí to dobře...“ Penelope zděšeně skousla ret. Doufala, že to nezní, jako by lady Bridgertonovou kritizovala. Pokud šlo o ni, nebylo v Anglii šlechetnější dámy.

„Matka to vždycky myslí dobře,“ připustil Anthony se shovívavým úsměvem. „Ale možná máte pravdu. Třeba by Colin opravdu měl odjet. Rád cestuje. I když se právě vrátil z Walesu.“

„Vážně?“ zamumlala Penelope zdvořile, jako by to sama nevěděla velice dobře.

„Tak jsme tady,“ promluvil po chvíli. „Tohle je váš dům, viďte?“

„Bylo mi potěšením.“

Penelope se za ním dívala, jak odchází, pak vešla dovnitř a rozplakala se.

Nazítří se ve Společenských novinách lady Whistledownové objevil následující článek:

Včera došlo na schodech sídla lady Bridgertonové v Bruton Street k vzrušujícím událostem! Zaprvé byla Penelope Featheringtonová viděna ve společnosti ne jednoho, ne dvou, ale TŘÍ bratrů Bridgertonových, což je na to ubohé děvče, neblaze proslulé dlouhým čekáním na okrajích tanečních parketů, jistě obdivuhodný výkon. Naneštěstí pro ni (i když se to možná dalo předvídat) odešla nakonec v doprovodu vikomta, jediného ženatého muže z onoho hloučku.

Kdyby se slečně Featheringtonové podařilo přitáhnout některého z bratrů Bridgertonových k oltáři, znamenalo by to konec světa, tak jak ho známe, a naše autorka by se cítila povinována na místě rezignovat.

Zdálo se, že i lady Whistledownová pochopila marnost Penelopiných citů vůči Colinovi.

Léta ubíhala a Penelope, aniž si to uvědomila, přestala být debutantkou a začala sedávat s gardedámami. Přitom pozorovala svou nejmladší sestru Felicity – jedinou z rodiny, kterou osud požehnal přirozenou krásou i půvabem –, jak si užívá vlastní londýnskou sezonu.

Colinovi se cestování zalíbilo a začal mimo Londýn trávit stále víc času. Snad každých několik měsíců vyrážel jinam. Když byl ve městě, vždy poctil Penelope tancem a úsměvem, přičemž se jí podařilo předstírat, že mezi nimi k ničemu nedošlo, že jí na veřejnosti nikdy neprojevil svou nechuť ani neroztříštil její sny.

A kdykoli byl v Londýně, což nebývalo často, chovali se k sobě nenuceně a přátelsky. Což bylo vše, v co mohla osmadvacetiletá stará panna doufat.

Není snadné cítit k někomu neopětovanou lásku, ale Penelope nezbylo, než si na to zvyknout.

1. kapitola

Ctižádostivé matky se radují – Colin Bridgerton se vrátil z Řecka! Pro ty urozené (a nevědomé) čtenáře, kteří jsou letos ve městě noví, pan Bridgerton je třetí z osmi legendárních sourozenců Bridgertonových (proto dostal jméno Colin začínající na C; následuje za Anthonym a Benedictem a předchází Daphne, Eloise, Francesce, Gregorymu a Hyacinth).

Ačkoli pan Bridgerton nemá vznešený titul a sotva kdy mít bude (v čekání na titul vikomta Bridgertona je na sedmé příčce za dvěma syny současného vikomta, svým starším bratrem Benedictem a jeho třemi syny), je vzhledem k svému bohatství, obličeji, postavě a hlavně šarmu považován za jednu z nejlepších partií sezony. Přesto je obtížné předvídat, zda letos vejde do požehnaného manželského stavu. Rozhodně má věk na ženění (třiatřicet), avšak nikdy nejevil vyložený zájem o jakoukoli dámu z vhodného rodu, a aby se to ještě zkomplikovalo, má sklon při sebemenší příležitosti opouštět Londýn a vydávat se do exotických krajů.

SPOLEČENSKÉ NOVINY LADY WHISTLEDOWNOVÉ, 2. DUBNA 1824

Podívej se na to!“ vykřikla Portia Featheringtonová.

„Colin Bridgerton se vrátil!“

Penelope vzhlédla od vyšívání. Její matka svírala nejnovější vydání Společenských novin lady Whistledownové způsobem, jakým by se Penelope držela lana, kdyby visela z okna výškové budovy. „Já vím,“ zamumlala.

Portia se zamračila. Nenáviděla, když někdo – kdokoli – znal víc klepů než ona. „Jak ses dostala k Whistledownu dřív než já? Nakázala jsem Briarlymu, aby mi je odložil stranou a aby se jich nikdo nedotý –“

„Nečetla jsem to ve Whistledownu,“ přerušila ji Penelope, dřív než se matka rozběhla pokárat ubohého, nic netušícího majordoma. „Dozvěděla jsem se to od Felicity. Včera odpoledne. Řekla jí to Hyacinth Bridgertonová.“

„Tvoje sestra tráví v domácnosti Bridgertonových spoustu času.“

„Já taky,“ poukázala Penelope a v duchu přemítala, kam tím matka míří.

Portia si poklepala prstem na bradu jako vždy, když kula pikle nebo spřádala intriky. „Colin Bridgerton má už věk na to, aby se poohlížel po manželce.“

Penelope se podařilo zamrkat, dřív než jí oči vypadly z důlků. „Colin Bridgerton se s Felicity neožení!“

Portia mírně pokrčila rameny. „Zázraky se dějí.“

„Ne že bych někdy nějaký viděla,“ zabručela Penelope.

„Anthony Bridgerton si vzal Kate Sheffieldovou, která byla ještě míň populární než ty.“

To nebyla tak docela pravda. Penelope spíš zastávala názor, že obě byly na stejně nízké příčce společenského žebříčku. Nemělo ovšem smysl vyprávět to matce, která si pravděpodobně myslela, že tvrzením, že její dcera není nejméně obletovanou dívkou sezony, jí lichotí.

Penelope sevřela rty. Matčiny „komplimenty“ účinkovaly většinou stejně jako včelí bodnutí.

„Nemysli si, že tě chci kritizovat,“ poznamenala najednou Portia starostlivě. „Abych řekla pravdu, jsem ráda, že jsi zůstala na ocet. Kromě svých dcer na světě nikoho nemám, takže mě utěšuje vědomí, že jedna z vás se o mě ve stáří postará.“

Penelope si představila budoucnost – tak, jak ji popsala její matka – a zmocnilo se jí prudké nutkání utéct a provdat se za vymetače komínů. Už dávno se smířila s tím, že do konce života zůstane starou pannou, ale doufala, že stráví zbytek svých dnů v pohodlném řadovém domku. Nebo v útulné chaloupce u moře.

Jenže Portia poslední dobou prokládala konverzaci narážkami na Penelopin věk a na to, jaké má štěstí, že o ni Penelope bude moct pečovat. Nezáleželo na tom, že se Prudence a Phillipa provdaly za dobře zaopatřené muže a vlastnily dostatečné prostředky, aby matce zajistily pohodlí. Ani na tom, že Portia sama byla poměrně bohatá. Když se její rodina dohodla na výši jejího věna, čtvrtina připadla na její osobní útratu.

Ne, když Portia mluvila o tom, že se o ni někdo „postará“, neměla na mysli peníze. Přála si otroka.

Penelope vzdychla. Byla na matku příliš tvrdá, byť jen v myšlenkách. Matka ji milovala a Penelope to věděla. A lásku jí oplácela.

Jen ji občas neměla moc ráda.

Doufala, že kvůli tomu není zlá. Po pravdě řečeno, její matka by pokoušela trpělivost i těch nejvlídnějších a nejlaskavějších dcer, a Penelope o sobě věděla, že umí být chvílemi trochu sarkastická.

„Proč myslíš, že by si Colin Felicity nevzal?“ zeptala se Portia.

Penelope vyplašeně vzhlédla. Myslela si, že tohle téma už mají za sebou. Ale mohla mít víc rozumu. Matka byla velice houževnatá. „No,“ protáhla, „pro začátek je o dvanáct let mladší než on.“

„Pch,“ mávla Portia rukou. „Na tom přece nesejde a ty to dobře víš.“

Penelope se zamračila a pak sykla, když se nedopatřením píchla jehlou do prstu.

„Kromě toho,“ pokračovala Portia vesele, „Colinovi je,“ mrkla zpátky do Whistledownu, „třiatřicet! Proč by měl být dvanáctiletý rozdíl na překážku? určitě nepředpokládáš, že by se oženil s někým tvého věku.“

Penelope si olízla poraněný prst, přestože věděla, že se to vymyká všem konvencím. Ale potřebovala si něčím ucpat ústa, aby nevyřkla něco škodolibého a naprosto neomluvitelného.

Matka měla v podstatě pravdu. Mnoho svateb mezi smetánkou – možná dokonce většina – se uzavíralo mezi muži a dívkami o deset i více let mladšími. Jenže věkový rozdíl mezi Colinem a Felicity jí připadal nepřekonatelný, snad proto, že...

Penelope nedokázala potlačit znechucení. „Je pro něj jako sestra. Mladší sestra.“

„Máš pravdu, Penelope. Jen stěží si dokážu představit –“

„Bylo by to skoro krvesmilstvo,“ zamumlala Penelope.

„Cos říkala?“

Penelope se znovu chopila vyšívání. „Nic.“

„Určitě jsi něco říkala.“

Penelope zavrtěla hlavou. „Jen jsem si odkašlala. Možná jsi slyšela –“

„Slyšela jsem, žes něco říkala. Tím jsem si jistá!“

Penelope zasténala. Před očima jí opět vytanula představa dlouhého a nudného života. „Matko,“ ohradila se s trpělivostí světce, nebo aspoň velmi oddané jeptišky, „Felicity je takřka zasnoubená s panem Albansdalem.“

Portia si promnula dlaně. „Kdyby ulovila Colina Bridgertona, ze zásnub by sešlo.“

„Felicity by radši umřela, než by pronásledovala Colina jako štvanou zvěř.“

„Samozřejmě že ne. Je to chytré děvče. Všichni vědí, že Colin Bridgerton je lepší partie.“

„Ale Felicity pana Albansdalea miluje!“

Portia se uvelebila na čalouněnou židli. „To ano.“

„A,“ dodala Penelope s uspokojením, „pan Albansdale vlastní značné jmění.“

Portia si poklepala ukazováčkem na tvář. „Máš pravdu.

Přestože není tak velké jako v Bridgertonově případě, nedá se nad ním jen tak mávnout rukou.“

Přestože Penelope věděla, že už by neměla matku pokoušet, naposledy otevřela ústa. „Máme-li být upřímné, je to pro Felicity vynikající svazek. Mělo by nás to těšit.“

„Já vím, já vím,“ zabručela Portia. „Jen jsem si přála, aby se některá z mých dcer provdala za Bridgertona. To by byl skvělý tah! V Londýně by se o mně mluvilo celé týdny. Možná i roky.“

Penelope zabodla jehlu do podušky vedle sebe. Byl to dost pošetilý způsob, jak dát průchod hněvu, ale druhou možností bylo vyskočit na nohy a zakřičet: „A co já?“ Portia si očividně myslela, že jakmile se Felicity vdá, její naděje na spojení s rodinou Bridgertonových navždy pohasnou. Ale Penelope je stále svobodná – to nic neznamená?

Bylo příliš neskromné přát si, aby na ni byla matka stejně hrdá jako na ostatní tři dcery? Penelope věděla, že si ji Colin nevybere za nevěstu, ale neměla by být každá matka aspoň trochu shovívavá k nedostatkům svých dětí? Penelope bylo jasné, že Prudence, Philippa, a dokonce ani Felicity nemají šanci získat jakéhokoli Bridgertona. Proč si matka myslí, že jejich přednosti tolik předčí ty Penelopiny?

Dobře, Penelope musela přiznat, že Felicity požívá popularity, která převyšuje popularitu všech jejích tří sester dohromady. Ale Prudence a Philippa nikdy nebyly nijak výjimečné. Postávaly při okraji tanečních sálů stejně jako Penelope.

Až na to, samozřejmě, že teď byly vdané. Penelope by se sice nechtěla usadit ani s jedním z jejich manželů, ale aspoň z nich byly manželky.

Portiiny myšlenky se naštěstí přemístily na vhodnější půdu. „Musím navštívit Violet,“ prohlásila. „Určitě se jí ulevilo, že je Colin zpátky.“

„Lady Bridgertonová tě jistě ráda uvidí,“ poznamenala Penelope.

„Ubohá žena,“ vzdychla Portia procítěně. „Dělá si o něj starosti –“

„Já vím.“

„Podle mě je toho na ni víc, než může matka snést. Colin se toulá po celém světě mezi kdovíjakými neznabohy –“

„Myslím, že v Řecku vyznávají křesťanství,“ zamumlala Penelope a sklonila hlavu zpátky k šití.

„Nechytej mě za slovo, Penelope Anne Featheringtonová. Jsou to katolíci!“ Portia se při tom slově otřásla hrůzou.

„Vůbec to nejsou katolíci,“ namítla Penelope, která vzdala snahy o vyšívání a odložila ho stranou. „Patří mezi pravoslavné.“

„Zkrátka to nejsou anglikánští protestanti,“ odfrkla si Portia.

„Protože jsou to Řekové, nejspíš jim to nedělá těžkou hlavu.“

Portia nesouhlasně přimhouřila oči. „Jak to vlastně víš? Ne, neříkej mi to,“ pronesla dramaticky. „Někde jsi to četla.“

Penelope jen zamrkala, zatímco se horečně snažila vymyslet vhodnou odpověď.

„Kéž bys tolik neležela v knihách,“ vzdychla Portia. „Nejspíš by ses provdala už před lety, kdyby ses soustředila víc na společenské události a méně na... méně na...“

Penelope to musela vědět. „Méně na co?“

„Nevím. Na cokoli, při čem tak často zíráš do prázdna a sníš s otevřenýma očima.“

„Jen přemýšlím,“ ohradila se Penelope tiše. „Někdy se mi prostě líbí hodit všechno za hlavu a přemýšlet.“

„Co hodit za hlavu?“ otázala se Portia.

Penelope nedokázala potlačit úsměv. Matčina otázka zahrnovala vše, co je od sebe odlišovalo. „Nic, mami. Vážně.“

Portia vypadala, jako by chtěla ještě něco dodat, ale pak si to rozmyslela. Nebo možná měla jen hlad. Zvedla z podnosu sušenku a vložila si ji do úst.

Penelope se natáhla pro poslední kousek křehkého pečiva, ale pak se rozhodla, že ho nechá matce. Možná bude jen dobře, když bude mít plnou pusu. Protože poslední, co Penelope chtěla, bylo pokračovat v konverzaci týkající se Colina Bridgertona.

„Colin se vrátil!“

Penelope vzhlédla od knihy – Řeckých dějin v kostce –a zadívala se na Eloise Bridgertonovou, která vtrhla do jejího pokoje. Jako obvykle přišla bez ohlášení. Majordomus Featheringtonových byl natolik zvyklý ji tu vídat, že s ní jednal jako s členem rodiny.

„Opravdu?“ zeptala se Penelope, přičemž se jí podařilo předstírat (podle jejího názoru) naprostý nedostatek zájmu. Samozřejmě ukryla Řecké dějiny v kostce pod Mathildu, román S. R. Fieldingové, který se vloni stal trhákem. Všichni měli svazek Mathildy na nočním stolku. A byl dost tlustý, aby zamaskoval Řecké dějiny v kostce.

Eloise se posadila na židli u Penelopina stolu. „Opravdu, a je do sněda opálený. To bude tím pobytem na sluníčku.“

„Byl v Řecku, viď?“

Eloise zavrtěla hlavou. „Říkal, že se tamější válka přiostřila a bylo to příliš nebezpečné. Tak jel místo toho na Kypr.“

„Hmm,“ usmála se Penelope. „Lady Whistledownová se tentokrát spletla.“

Eloise nasadila zářivý úsměv, jaký používali všichni Bridgertonovi, a Penelope si znovu uvědomila, jaké má štěstí, že jsou nejbližší přítelkyně. Ona a Eloise byly od svých sedmnácti let nerozlučné kamarádky. Prožily spolu londýnskou sezonu, společně dosáhly dospělosti a ke zklamání obou matek zůstaly svobodné.

Eloise tvrdila, že nepotkala toho pravého.

Penelope samozřejmě nikdo o ruku nepožádal.

„Líbilo se mu na Kypru?“ zajímala se Penelope.

Eloise si povzdychla. „Prý to bylo úžasné. Jak ráda bych se taky někam podívala! Připadá mi, že všichni už někde byli, kromě mě.“

„A mě,“ připomněla jí Penelope.

„A tebe,“ souhlasila Eloise. „Ještě že tě mám.“

„Eloise!“ zvolala Penelope a hodila po ní polštář. Ale i ona děkovala bohu, že Eloise má. Každý den. Mnoho žen prožije celý život bez blízké přítelkyně, ale ona měla někoho, komu se mohla se vším svěřit. Tedy skoro se vším. Nikdy jí nevyprávěla o svých citech ke Colinovi, ačkoli předpokládala, že Eloise tuší pravdu. Eloise byla příliš taktní, aby se o tom zmínila, což jen potvrzovalo Penelopinu jistotu, že se do ní Colin nikdy nezamiluje. Kdyby se Eloise jen na okamžik domnívala, že by Penelope měla šanci provdat se za Colina, spřádala by intriky s bezohledností, která by učinila dojem na každého generála.

Pokud Eloise o něco šlo, dovedla být velmi panovačná.

„... a pak řekl, že na moři byly takové vlny, že vrhl přes bok lodi a –“ Eloise se zamračila. „Ty mě neposloucháš.“

„Ne,“ přiznala Penelope. „vlastně ano, částečně. Nemůžu uvěřit, že ti Colin opravdu řekl, že zvracel.“

„Jsem jeho sestra.“

„Bude zuřit, jestli se dozví, žes mi to pověděla.“

Eloise mávla rukou. „Nevadilo by mu to. Bere tě taky jako sestru.“

Penelope se usmála, ale současně si povzdychla.

„Matka se ho – samozřejmě – ptala, jestli se zdrží ve městě přes sezonu,“ pokračovala Eloise, „a on odpověděl – samozřejmě – nanejvýš vyhýbavě. Ale pak jsem si ho podala sama –“

„Což od tebe bylo velmi chytré,“ zamumlala Penelope.

Eloise jí hodila polštář zpátky. „A nakonec jsem ho přiměla, aby připustil, že tu nejspíš několik měsíců zůstane. Ale musela jsem mu slíbit, že to nepovím matce.“

„To od něj není zrovna nejlepší tah.“ Penelope si odkašlala. „Když si bude vaše matka myslet, že se tu zdrží jen na omezenou dobu, zdvojnásobí úsilí, aby ho oženila. A myslím, že právě tomu se chce vyhnout.“

„Podle všeho si to vytkl za cíl,“ souhlasila Eloise.

„Kdyby v ní vyvolal představu, že není kam spěchat, možná by na něj tolik netlačila.“

„Zajímavý nápad,“ připustila Eloise, „ale nejspíš to je spíš teorie než praxe. Matka je natolik odhodlaná vidět ho ženatého, že nesejde na tom, jestli svoji snahu zesílí. Její obvyklé úsilí úplně stačí, aby ho dohnalo k šílenství.“

„Může někdo zešílet dvojnásobně?“ přemítala Penelope.

Eloise zvedla hlavu. „Nevím. A ani to vědět nechci.“

Obě na chvíli zmlkly (vskutku vzácný úkaz) a pak Eloise náhle vyskočila. „Musím jít.“

Penelope se usmála. Lidem, kteří Eloise moc dobře neznali, se možná zdálo, že má ve zvyku často (a prudce) měnit téma, ale Penelope věděla, že pravda je docela jiná. Když se Eloise na něco zaměřila, nedokázala to pustit z hlavy. Což znamenalo, že pokud náhle chtěla odejít, pravděpodobně to mělo něco společného s tím, o čem odpoledne mluvily, a –

„Colin přijde na čaj,“ vysvětlovala.

Penelope se usmála. Ráda mívala pravdu.

„Měla by ses taky ukázat,“ dodala Eloise.

Penelope zavrtěla odmítavě hlavou. „Bude chtít být jen s rodinou.“

„Možná máš pravdu,“ přikývla Eloise. „Tak tedy půjdu. Moc se omlouvám, že jsem svou návštěvu tak zkrátila, ale chtěla jsem si být jistá, že víš, že je Colin doma.“

„Whistledown,“ připomněla jí Penelope.

„Máš pravdu. Kde ta ženská bere informace?“ zavrtěla Eloise udiveně hlavou. „Někdy toho o naší rodině ví tolik, že nevím, jestli mě to nemá děsit.“

„Nemůže v tom pokračovat donekonečna,“ poznamenala Penelope a vstala, aby přítelkyni doprovodila ke dveřím. „Někdo ji nakonec odhalí.“

„Tím si nejsem tak jistá.“ Eloise položila ruku na kliku a opřela se do ní. „Kdysi jsem si to taky myslela. Ale už je to deset let. Vlastně víc. Kdybychom měli zjistit, kdo to je, nejspíš by se to už stalo.“

Penelope následovala Eloise ze schodů. „Nakonec udělá chybu. Musí. Je to taky jenom člověk.“

Eloise se zasmála. „A to jsem si myslela, že je to poloviční bůh.“

Penelope se zakřenila.

Náhle se Eloise zastavila a otočila tak prudce, že do ní Penelope vrazila a skoro se svalily z posledních několika schodů. „Víš ty co?“

„Neodvažuju se hádat.“

Eloise se ani neobtěžovala grimasou. „Podle mě už chybu udělala.“

„Cože?“

„Řeklas to sama. Ona – nebo on – píše tu rubriku víc než deset let. To by nikdo nedokázal, aniž by udělal chybu. Chápeš, co si myslím?“

Penelope jen netrpělivě rozhodila ruce.

„Podle mě je problém jen v tom, že jsme si jejích chyb nevšimli.“

Penelope na ni chvilku zírala a pak se rozesmála. „Ach, Eloise,“ vypravila ze sebe, zatímco si otírala slzy z očí. „Já tě zbožňuju.“

Eloise se široce usmála. „To tě šlechtí, takovou starou pannu jako jsem já. Až nám bude třicet a budou z nás báby, zařídíme si společnou domácnost.“

Penelope se té představy chopila jako tonoucí stébla. „Myslíš, že by to šlo?“ vykřikla. Pak se nenápadně rozhlédla po chodbě a tišeji dodala: „Matka začala mluvit o svém stáří děsivě často.“

„Co je na tom tak děsivého?“

„Ve všech jejích představách ji obskakuju.“

„Proboha.“

„To je mnohem jemnější vyjádření, než jaké se mi honí hlavou.“

„Penelope!“ okřikla ji Eloise v předstíraném pohoršení.

„Miluju svou matku,“ prohlásila Penelope.

„Já vím,“ přisvědčila Eloise chlácholivým tónem.

„Ne, vážně ji miluju.“

Eloise zkroutila levý koutek úst. „Já to vím. Opravdu.“

„Jen že –“

Eloise zvedla ruku. „Už mlč. Naprosto tě chápu. Já – ach! Dobrý den, paní Featheringtonová!“

„Eloise,“ promluvila Portia, chvatně procházející chodbou. „Nevěděla jsem, že tu jsi.“

„Vplížila jsem se dovnitř jako vždy,“ podotkla Eloise. „Neomaleně.“

Portia se na ni shovívavě usmála. „Slyšela jsem, že se tvůj bratr vrátil do města.“

„Ano, všichni z toho máme obrovskou radost.“

„To jistě, a zvlášť vaše matka.“

„Vskutku. Je bez sebe radostí. Myslím, že právě teď sestavuje seznam.“

Portia viditelně ožila, jako pokaždé, když se někdo zmínil o něčem, co se dalo vykládat jako klepy. „Seznam? Jaký seznam?“

„Stejný, jaký dělala pro všechny své dospělé děti. S vhodnými manželkami a tak podobně.“

„Ráda bych věděla,“ utrousila Penelope suše, „co znamená ,a tak podobně‘.“

„Někdy do seznamu zahrne i několik lidí, kteří nemají šanci, aby tím vyzdvihla přednosti těch, kteří skutečně přicházejí v úvahu.“

Portia se zasmála. „Možná tě taky připíše na Colinův seznam, Penelope!“

Penelope se nezasmála. Ani Eloise. Ale Portia si toho očividně nevšimla.

„Radši půjdu,“ překlenula Eloise trapný okamžik a odkašlala si. „Colin má přijít na čaj. Matka chce, aby se sešla celá rodina.“

„Nebude vám tam trochu těsno?“ zeptala se Penelope. Dům lady Bridgertonové byl sice prostorný, ale děti, manželé a vnoučata čítali počtu jednadvaceti. Skutečně to byla velká rodina.

„Sejdeme se v domě Bridgertonových,“ vysvětlila Eloise. Její matka se po svatbě nejstaršího syna odstěhovala z oficiálního londýnského sídla. Anthony, který se ve věku osmnácti let stal vikomtem, ji sice přesvědčoval, že nemusí odejít, ale violet trvala na tom, že on a jeho manželka potřebují soukromí. Následkem toho žili Anthony s Kate a jejich třemi dětmi v domě Bridgertonových, zatímco Violet bydlela s ostatními (kromě Colina, který měl vlastní byt) jen v několik domů vzdáleném čísle pět na Bruton Street. Po zhruba roce neúspěšných snah pojmenovat nový domov lady Bridgertonové ho rodina nazývala prostě Číslo pět.

„Bavte se,“ řekla Portia. „Musím najít Felicity, nebo přijdeme pozdě na zkoušku u švadleny.“

Eloise pozorovala, jak Portia mizí na schodech, a pak pošeptala Penelope: „Tvoje sestra zřejmě tráví spoustu času u švadleny.“

Penelope pokrčila rameny. „Felicity ze všech těch zkoušek šílí, ale matka vroucně doufá ve skvělý sňatek. Zjevně věří, že pokud si Felicity oblékne ty správné šaty, provdá se za vévodu.“

„Není už v podstatě zasnoubená s panem Albansdalem?“

„Myslím, že oficiálně ji požádá o ruku příští týden. Ale do té doby si matka nechává otevřená zadní vrátka.“ Stočila oči ke stropu. „Radši bys měla bratra varovat, aby si na ni dával pozor.“

„Gregoryho?“ zeptala se Eloise nevěřícně. „Ještě ani nevyšel z univerzity.“

„Colina.“

„Colina?“ Eloise se rozesmála. „To má být vtip?“

„To jsem matce taky říkala, ale víš, jaká je, když si jednou něco usmyslí.“

Eloise se uchechtla. „Asi jako já.“

„Tvrdohlavá, dokud si neprosadí svou.“

„Tvrdohlavost může být dobrá vlastnost,“ připomněla jí Eloise. „Ve vhodný čas.“

„Správně,“ ušklíbla se Penelope jízlivě, „ale v nevhodný čas je to noční můra.“

Eloise se zasmála. „Hlavu vzhůru, děvče. Aspoň tě nebude nutit nosit všechny ty žluté šaty.“

Penelope sklopila oči ke svým modrým šatům, které jí podle jejího názoru velmi slušely. „Přestala mi vybírat oblečení ve chvíli, kdy si konečně uvědomila, že už o mě nikdo neprojeví zájem. Dívka bez vyhlídek na manželství nestojí za to, aby jí věnovala čas a energii sledováním módních trendů. Nešla se mnou ke švadleně už víc než rok! Jaké blaho!“

Eloise se usmála na přítelkyni, jejíž pleť získala v šatech studenějších barev půvabně broskvový odstín. „Všichni si všimli okamžiku, kdy ti matka dovolila oblékat se podle vlastního výběru. Dokonce i lady Whistledownová se o tom zmínila!“

„Ty noviny jsem před matkou schovala,“ přiznala Penelope. „Nechtěla jsem, aby ji to ranilo.“

Eloise několikrát zamrkala. „To od tebe bylo moc hezké, Penelope.“

„Mívám šlechetné a laskavé chvíle.“

„Člověk by řekl,“ odfrkla si Eloise, „že důležitou známkou šlechetnosti a laskavosti je schopnost neupozorňovat na ně.“

Penelope našpulila rty a postrčila Eloise ke dveřím. „Nechtělas už náhodou jít?“

„Už jdu! Už jdu!“

A odešla.

Je docela příjemné být zpátky v Anglii, usoudil Colin Bridgerton, když usrkl vynikající brandy.

Vlastně bylo zvláštní, že se vracel domů stejně rád, jako odjížděl. Za několik měsíců – nanejvýš za šest – zatouží znovu si sbalit kufry, ale teď v dubnu mu připadala Anglie prostě nádherná.

„Je tu hezky, viď?“

Colin vzhlédl. Bratr Anthony, opírající se o přední část masivního mahagonového stolu, k němu pokynul vlastní sklenkou brandy.

Colin přikývl. „Před návratem jsem si ani neuvědomil, jak moc se mi stýská. Cizí kraje mají své kouzlo, ale tohle,“ zvedl sklenku, „je jako ráj.“

Anthony se ušklíbl. „A jak dlouho se tu tentokrát hodláš zdržet?“

Colin přešel k oknu a předstíral, že se dívá ven. Jeho nejstarší bratr se nesnažil zakrýt, že Colinovu touhu po cestování nechápe. Po pravdě řečeno, Colin ho nemohl vinit. občas bylo těžké poslat domů dopis, a tak se domníval, že rodina musí často čekat třeba měsíc, nebo dokonce dva, než se dozví, že je Colin živ a zdráv. Ale i když by nechtěl být na jejich místě – netušit, jestli někdo milovaný vůbec žije, a ustavičně čekat, až na dveře zaklepe posel –, nebyl to dostatečný důvod, aby zůstal v Anglii.

Občas prostě potřeboval pryč. Jinak se to popsat nedalo.

Pryč od smetánky, která ho považovala pouze za okouzlujícího hejska a nic víc, pryč z Anglie, která podporovala mladší syny, aby vstoupili do armády nebo do církve, přestože to nevyhovovalo jejich povaze. Pryč od rodiny, která ho sice bezpodmínečně milovala, ale neměla ani ponětí, po čem jeho duše touží.

Bratr Anthony převzal sídlo a starosti s ním spojené. Spravoval pozemky i rodinné finance a dbal o blaho nesčetných nájemníků i sloužících. Benedict, o čtyři roky starší než Colin, si získal věhlas na výtvarném poli. Začal s tužkou a papírem, ale na manželčino naléhání přešel k olejovým barvám a plátnům. Jedna z jeho krajinek teď visela v Národní galerii.

Anthony se navždy zapíše do historie rodu jako sedmý vikomt Bridgerton. Benedict bude nadále žít svými obrazy, dlouho poté, co odejde z tohoto světa.

Ale Colin nebyl nic. Měl jistý majetek, který dostal od své rodiny, a navštěvoval večírky. Vysloužil si pověst, že nezkazí žádnou legraci, ale někdy zatoužil po něčem víc než jen po žertování.

Toužil po smyslu života.

Přál si zanechat odkaz příštím generacím.

Chtěl doufat, pokud ne vědět, že si na něj po smrti někdo vzpomene i jiným způsobem, než jakým o něm psaly Společenské noviny lady Whistledownové.

Povzdychl si. Vůbec nebylo divu, že trávil tolik času na cestách.

„Coline?“ pobídl ho bratr.

Colin se k němu obrátil a zamrkal. Byl si naprosto jistý, že mu Anthony položil nějakou otázku, ale kdesi ve spleti vlastních myšlenek zapomněl jakou.

„Ach. Správně.“ Odkašlal si. „Zůstanu tu nejméně do konce sezony.“

Anthony mlčel, ale bylo těžké přehlédnout spokojený výraz v jeho obličeji.

„Pokud nic jiného,“ dodal Colin a nasadil svůj legendární nestejnoměrný úsměv, „někdo musí rozmazlovat tvoje děti. Charlotte nemá dost panenek.“

„Jen padesát,“ utrousil Anthony bezvýrazným hlasem. „Všichni tu ubohou holčičku příšerně přehlížejí.“

„Koncem měsíce má narozeniny, viď? Nejspíš ji budu muset ještě trochu zanedbat.“

„Když už mluvíme o narozeninách,“ Anthony se uvelebil do širokého křesla za stolem, „matka je má od neděle za týden.“

„Proč myslíš, že jsem se tak narychlo vrátil?“

Anthony nadzvedl obočí a Colin získal mlhavý dojem, že se snaží usoudit, zda Colin skutečně pospíchal domů na matčiny narozeniny, nebo jen využil, že svůj příjezd načasoval tak vhodně.

„Pořádáme pro ni večírek,“ pokračoval Anthony.

„Dovolila vám to?“ Podle Colinových zkušeností se ženy jistého věku nevyžívaly v oslavách narozenin. A přestože byla jeho matka stále neobyčejně půvabná, rozhodně už jistého věku dosáhla.

„Museli jsme se uchýlit k vydírání,“ připustil Anthony. „Souhlasila s večírkem, když neprozradíme, kolik jí doopravdy je.“

Colin si neměl loknout brandy; zakuckal se a jen taktak ji nevyprskl na svého brata. „To bych rád viděl.“

Anthony se samolibě usmál. „Byl to z mé strany bravurní kousek.“

Colin dopil skleničku. „Jaké jsou podle tebe šance, že tu oslavu nevyužije jako příležitost, aby mi našla manželku?“

„Mizivé.“

„Myslel jsem si to.“

Anthony se opřel do židle. „Je ti třiatřicet, Coline...“

Colin na něj nevěřícně zíral. „Proboha, ještě ty začínej.“

„To bych si nedovolil. Jen jsem chtěl naznačit, že bys měl mít letos oči otevřené. Nemusíš manželku zrovna hledat, ale neuškodí, když se té možnosti aspoň nebudeš bránit.“

Colin mrkl po dveřích, jako by jimi hodlal v co nejkratší době projít. „Ujišťuju tě, že vůči manželství nechovám žádnou averzi.“

„To by mě ani nenapadlo,“ namítl Anthony.

„Jen nevidím důvod to uspěchat.“

„Nikdy není důvod ke spěchu,“ souhlasil Anthony. „Až na výjimečné případy, ovšem. Rád bych, abys matce vyhověl.“

Colin si uvědomil, že stále držel prázdnou sklenku, až když mu vyklouzla z prstů a hlasitě dopadla na koberec. „Proboha,“ zašeptal, „snad není nemocná?“

„Ne!“ odpověděl Anthony, kterého ta otázka natolik překvapila, že zvýšil hlas. „Určitě nás všechny přežije.“

„Tak o co jde?“

Anthony si povzdychl. „Jen chci, abys byl šťastný.“

„Já jsem šťastný.“

„Opravdu?“

„Krucinál, jsem ten nejšťastnější muž v Londýně. Jen si přečti lady Whistledownovou. Dozvíš se to.“

Anthony mrkl na noviny na svém stole.

„No, možná ne zrovna v tomhle článku, ale vezmi si cokoli z loňska. Nazvala mě okouzlujícím víckrát než lady Danburyovou paličatou, což jak oba víme, je výkon.“

„Okouzlující nemusí vždycky znamenat šťastný,“ namítl Anthony tiše.

„Na tohle nemám čas,“ zamumlal Colin. Dveře mu ještě nikdy nepřipadaly tak lákavé.

„Jestli jsi tady opravdu šťastný,“ trval Anthony na svém, „pořád bys neodjížděl.“

Colin se zastavil s rukou na klice. „Anthony, já opravdu rád cestuju.“

„Nepřetržitě?“

„Jinak bych to nedělal.“

„To je ta nejvyhýbavější odpověď, jakou jsem kdy slyšel.“

„A tohle,“ Colin se na bratra ušklíbl, „je úhybný manévr.“

„Coline!“

Jenže kde už mu byl konec!

2. kapitola

Mezi smetánkou bylo vždy moderní stěžovat si na nudu, ale letošní milovníci večírků pozvedli nudu na uměleckou úroveň. Člověk dnes neudělá ani dva kroky, aniž by neslyšel frázi „děsivě únavné“ nebo „zoufale banální“. Vskutku, podle informací naší autorky Cressida Twombleyová nedávno poznamenala, že pokud ji donutí navštívit další hudební večírek, zemře nudou. (Naše autorka s ní musí v jednom ohledu souhlasit: ačkoli jsou letošní debutantky velmi roztomilé, není mezi nimi jediná slušná hudebnice). Pokud existuje protilék na nemoc z nudy, mohl by to být kupříkladu večírek Bridgertonových. Nedělní oslava v jejich domě bude jistě událostí sezony. Shromáždí se celá rodina se zhruba stovkou nejbližších přátel, aby oslavili narozeniny vikomtky vdovy.

Považuje se za hrubost zmiňovat věk dámy, a tak naše autorka neodhalí, kolikáté narozeniny lady Bridgertonová slaví. Ale nemějte strach..., naše autorka to ví!

SPOLEČENSKÉ NOVINY LADY WHISTLEDOWNOVÉ, 9. DUBNA 1824

Staropanenství je slovo, které vzbuzuje panický strach nebo soucit, ale Penelope časem pochopila, že k svobodnému stavu se vážou i nesporné klady.

Zaprvé od starých panen nikdo nečeká, že budou tančit na plesech, díky čemuž Penelope už nemusela postávat na kraji tanečního parketu, uhýbat očima a předstírat, že vlastně ani tančit nechce. Teď si mohla sednout stranou s ostatními starými pannami a gardedámami. Samozřejmě že chtěla tančit – ráda tančila a uměla to, přestože si toho nikdo nevšiml –, ale čím víc se vzdálila od tančících párů, tím bylo snadnější předstírat nezájem.

Zadruhé počet hodin strávených nudnou konverzací se tím výrazně omezil. Paní Featheringtonová se už zjevně vzdala naděje, že by si Penelope našla manžela, takže ji přestala předhazovat do cesty každému třetiřadému starému mládenci. Portia si nikdy nemyslela, že by Penelope přitáhla pozornost nejžádanějších svobodných mládenců, což byla nejspíš pravda, ale většina z těch zbývajících byla zřejmě z čela žebříčku vyřazena z nějakého důvodu – často z nedostatku osobitosti, nebo naopak její přemíry. Což, spolu s Penelopinou plachostí před cizími lidmi, nepodpořilo duchaplnou konverzaci.

A konečně mohla znovu jíst. Vzhledem k množství pochoutek na večírcích smetánky ji dohánělo k šílenství, že dívky shánějící manžely nesměly projevovat chuť k jídlu. To, pomyslela si Penelope zahořkle (když kousla do věnečku, který byl jistě tím nejchutnějším mimo oblast Francie), muselo být na staropanenství to nejlepší.

„Božské,“ vzdychla. Kdyby se hřích mohl zhmotnit, jistě by se z něj stala nějaká cukrovinka. Nejlépe s čokoládou.

„Vážně?“

Penelope zaskočilo a pak se rozkašlala, přičemž vyprskla do vzduchu pořádnou spršku krému. „Coline,“ zalapala po dechu, přičemž si vroucně přála, aby poslední kapička minula jeho ucho.

„Penelope.“ Vlídně se usmál. „Rád tě vidím.“

„Já tebe taky.“

Zhoupl se na patách – jednou, dvakrát, třikrát – a pak pronesl: „Sluší ti to.“

„Tobě taky,“ souhlasila, příliš soustředěná na to, kam odloží nakousnutý věneček, díky čemuž jí nezbývalo mnoho pozornosti na zpestření konverzace.

„Pěkné šaty,“ pokračoval a pokynul k jejím zeleným hedvábným šatům.

S kajícným výrazem vysvětlovala: „Nejsou žluté.“

„To nejsou.“ Zakřenil se a ledová hradba roztála. Bylo to zvláštní. Člověk by řekl, že Penelope bude mít v blízkosti milovaného muže svázaný jazyk, ale s Colinem se vždycky cítila uvolněně.

Možná to byl jeden z důvodů, proč ho milovala.

„Eloise mi říkala, že sis to na Kypru užil,“ poznamenala.

Široce se usmál. „Nemohl jsem přece odolat kolébce Afrodity.“

Penelope úsměv opětovala. Jeho dobrá nálada byla nakažlivá, přestože se Penelope nijak netoužila zúčastnit diskuze o bohyni lásky. „Bylo tam tak slunečno, jak všichni tvrdí?“ zeptala se. „Ne, zapomeň, na co jsem se ptala. Z tvého obličeje vidím, že ano.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Bridgertonovi: Čekanka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.