Dalibor Dobiáš — Václav Smyčka (edd.)

Počátky literární kritiky v českých zemích (1770—1805)

Dalibor Dobiáš / Alena Jakubcová / Václav Petrbok / Ondřej Podavka / Sarah Seidel / Václav Smyčka

Kniha vznikla v rámci výzkumného záměru Ústavu pro českou literaturu Akademie věd České republiky, v. v. i. (RVO: 68378068), s podporou Grantové agentury České republiky v rámci projektu 17-08481S Počátky novodobé literární kritiky v českých zemích 1770–1805.

Kniha byla vydána s podporou Akademie věd České republiky a s podporou Strategie AV21 Formy a funkce komunikace.

Při práci na textu knihy byly využity zdroje výzkumné infrastruktury Česká literární bibliografie (kód ORJ: 90136).

Lektorovali:

Doc. PhDr. et Dr. phil. Ivo Cerman, Ph.D.

Prof. Dr. Alice Stašková

© Text Dalibor Dobiáš, Alena Jakubcová, Václav Petrbok,

Ondřej Podavka, Sarah Seidel, Václav Smyčka, 2021

© Graphic & Cover Design Stará škola, 2021

© Ústav pro českou literaturu AV ČR, v. v. i., 2021

© Filip Tomáš — Akropolis, 2021

ISBN 978-80-7658-023-7 (Ústav pro českou literaturu AV ČR, v. v. i.)

ISBN 978-80-7470-388-1 (Akropolis)

ISBN 978-80-7658-024-4 (MOBI; Ústav pro českou literaturu AV ČR, v. v. i.)

ISBN 978-80-7470-389-8 (MOBI; Akropolis)

ISBN 978-80-7658-025-1 (ePUB; Ústav pro českou literaturu AV ČR, v. v. i.)

ISBN 978-80-7470-390-4 (ePUB; Akropolis)

KATALOGIZACE V KNIZE — NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Dobiáš, Dalibor, 1977–

Počátky literární kritiky v českých zemích (1770–1805) / Dalibor Dobiáš, Václav Smyčka (edd.); Dalibor Dobiáš, Alena Jakubcová, Václav Petrbok, Ondřej Podavka, Sarah Seidel, Václav Smyčka. — Vydání první. — Praha : Ústav pro českou literaturu AV ČR, v. v. i., ve spolupráci s nakladatelstvím Filip Tomáš — Akropolis, 2021. — 1 online zdroj

Anglické resumé

Obsahuje bibliografii, bibliografické odkazy a rejstřík

ISBN 978-80-7658-025-1 (Ústav pro českou literaturu AV ČR, v. v. i. ; online ; ePub). —
ISBN 978-80-7470-390-4 (Akropolis ; online ; ePub)

* 82-95 * 316.77:82 * 82:316.3 * 82:316.7 * [82:081]-021.61 * (437.3) * (048.8:082)

1770–1805

— literární kritika — Česko — 18.–19. století

— literární komunikace — Česko — 18.–19. století

— literatura a společnost — Česko — 18.–19. století

— literatura a kultura — Česko — 18.–19. století

— literární kánon — Česko

— kolektivní monografie

82-9 — Literární kritika, věcná literatura a různé další žánry [11]

Obsah

1. Úvodem pro nedůvěřivé čtenářky a čtenáře — Dalibor Dobiáš, Václav Smyčka

2. I. Kritická kultura

1. Kritická kultura. Model — literární kritika a diferenciace literárního systému — souřadnice — Dalibor Dobiáš, Václav Smyčka

3. II. Počátky

1. Počátky literární kritiky v českých zemích v sedmdesátých letech 18. století — Václav Petrbok

2. „Předně předpokládám myslící publikum…“ K modelům inscenace veřejnosti v pražských časopisech na počátku sedmdesátých let 18. století — Dalibor Dobiáš

3. „Vkus“ v literárněkritických diskusích sedmdesátých let 18. století — Václav Smyčka

4. Étos kritiky a kritiků — Václav Smyčka

5. Sedmdesátá léta 18. století ve znamení reformy divadelního repertoáru a vkusu — Alena Jakubcová

6. Spor Josefa Dobrovského s Karlem Rafaelem Ungarem o edici Balbínovy Bohemia docta — Václav Petrbok

4. III.Radikalizace

1. Radikalizace kritické kultury za josefinismu — Václav Smyčka

2. Spor o kázání v pražských časopisech a brožurách na počátku osmdesátých let 18. století — Václav Petrbok

3. „Vše průměrné je smutné.“ Literární kritika ve znamení sentimentalismu a Bouře a vzdoru — Václav Smyčka

4. Kritika a vytváření kánonu. Paratextuální hledání pozic a inscenace u Augusta Gottlieba Meißnera — Sarah Seidel

5. Tradiční řádová učenost v dialogu a střetu s novou kulturou kritiky na počátku josefínského desetiletí — Ondřej Podavka

5. IV. Hranice

1. Přínos pro obec a jeho hranice Kritická kultura v době pojosefínské — Dalibor Dobiáš

2. Divadelní kritika devadesátých let 18. století a představa ideálního představení — Alena Jakubcová

3. Kritika románu a spor o historický, rytířský a hororový román — Václav Smyčka

4. Nesamozřejmé cesty bardismu v českých zemích — Dalibor Dobiáš

5. „Já jsem káral jen bratrsky! Arci s smíchem — ale česky.“ Václav Stach a počátky českojazyčné literární kritiky mezi vědou a krásnou literaturou — Dalibor Dobiáš

6. V. Závěrem

1. Závěrem. Utváření kritické kultury v českých zemích v pozdním 18. a na počátku 19. století — Dalibor Dobiáš, Václav Smyčka

2. Vybraná dochovaná periodika s literárněkritickými texty (1770–1805) — Dalibor Dobiáš, Václav Petrbok, Václav Smyčka

7. Vybraná literatura

8. Redakční poznámka

9. The origins of modern-era literary criticism in the Bohemian lands. Summary — Dalibor Dobiáš, Václav Smyčka

10. Jmenný rejstřík

Úvodem pro nedůvěřivé čtenářky a čtenáře

Dalibor Dobiáš — Václav Smyčka

Existuje v českých zemích literární kritika před Josefem Jungmannem? Na tuto otázku nabízejí literárněhistorická kompendia, kromě příležitostných odkazů k výsledkům pozitivistického bádání o počátku sedmdesátých let 18. století, dosud přinejlepším zdrženlivou odpověď: Arne Novák vyzvedá „historickou kritičnost“ Bohuslava Balbína a osvícenců anebo „kritická hlediska“ tehdejších edic, o literární kritice však hovoří až od přelomu desátých a dvacátých let 19. století.[1] Felix Vodička v Dějinách české literatury je zdánlivě otevřenější. Mezi podmínky rozvoje česky psané literatury řadí „srážky mezi ‚schöngeisty‘ a vlastivědnými učenci“ v sedmdesátých letech 18. století,[2] uvádí tak i Karla Heinricha Seibta na pražské univerzitě a první zdejší časopisy. Ve skutečnosti však ani on — a po něm jiní až po Aleše Hamana[3] — těmto publikacím a dalším v následujících desetiletích nevěnuje pozornost, a jakožto „módním“ jim nadřazuje národní učenost. Česká literární kritika vychází také v jeho pojetí, po přechodných filologických pracích Josefa Dobrovského a divadelních posudcích soustředěných ovšem k představením, z Josefa Jungmanna, třebas již z jeho dvojího rozmlouvání O jazyku českém z roku 1806. Počátky literární kritiky v českých zemích bývají na druhé straně podobně přehlíženy jako jev vůči kanonickému proudu literatury v Německu nepodstatný také v základních příručkách o literatuře českoněmecké.

Může působit jako paradox, že zmíněná pozitivistická píle Arnošta Krause, Miloslava Hýska a dalších badatelů na přelomu 19. a 20. století nejenom tomuto pohledu položila základy, ale přinejmenším na okraji jejich studií o někdejších kriticích a kritikách jej i překračovala. Také oni sice předmět svého studia organizovali národností, ve svém popisném úsilí nicméně přece představili literární publicistiku poslední třetiny 18. a počátku 19. století v těsnější, a vůči prosazujícím se národnostním identifikacím problematické obecnější vazbě k vznikající německé a české beletrii. Registrovali některé její specifické otázky, a uvažovali o ní tak i jako o zdroji „vlivů domácích, o něž ovšem literatura německá“ — a doplňme, že nejen v letech těchto studií dostatečně ani česká — „zájmu neměla“.[4] Potřeba nového syntetičtějšího pohledu na neuralgické období česko-německého poměřování v 19. století, v němž se uplatnila právě i literární historiografie, přitom nejpozději od sedmdesátých let 20. století vystupuje i ve světle bádání zaměřeného regionálně, respektive vedeného perspektivou interkulturních transferů přinejmenším v dílčích sondách a z hlediska dalších příbuzných oborů. Tento přístup položil otázky po vztahu soudobé diskuse o literatuře k rozvíjející se literární kultuře českých zemí jakožto dosud národnostně v novodobém smyslu zcela nevyhraněnému celku.

Nejedná se ovšem rozhodně jen o výzkum společenských a materiálních podmínek, v nichž mohla nová literární kultura existovat, dějiny blízkých vědních oborů apod. Jako překvapivě důrazný hlas promlouvají z předjungmannovské doby sami neakademičtí publicisté. Jak jinak si můžeme vyložit tvrzení Christiana Löpera v prvním pražském časopise Neue Litteratur z roku 1771, že „dnes již sotva kupujeme [knihy] dříve, než se dotážeme svých kritických časopisů na radu, a těšíme se, že si zde přečteme vždy něco nového a užitečného“?[5] Anebo naopak zděšení anonymního autora v jiném časopise z konce 18. století, Der Theatralische Eulenspiegel, z důsledků toho, že „uražení kritikové v konvulzivním stavu mohou být jati takovou vznětlivostí, že mohou tomu, kdo se jen [málo] provinil na utili, odepřít postavení užitečného spoluobčana“?[6] Otevírá se přitom řada dalších otázek: Byla již tehdy literární kritika tak mocnou institucí, že ovlivňovala takovou měrou nejen mínění o literatuře? Jestliže nevnímala německy či česky psaná díla nutně národnostně, jak tedy, s jakými konsekvencemi pro Jungmannovu dobu, řešila jejich specifika? A co vůbec z jejích soudů vyplývalo nejen pro současníky v českých zemích, ale i pro vnímání „velkých“, vůči místní literatuře nezřídka kritických „mužů v zahraničí, kterým my Češi říkáme paskvilanti“?[7]

Předjungmannovská literární kritika, jejíž význam chceme nově tematizovat v předkládané knize, představovala již pro své objevitele na začátku 20. století dráždivou, přece však obtížně uchopitelnou množinu, čímž vždy sváděla ke zjednodušujícím schématům zakotveným v pozdějších představách fungování literatury. Zásadní je, že se kritika tehdy formovala společně s celým systémem literární komunikace: až díky ní se literatura definitivně osamostatňuje vůči církevním a školským autoritám, přehodnocuje roli „klasických“ vzorů a dosud vlivné žánry jako duchovní píseň či kázání i, ve svém užším vymezení, upevňuje svoji roli pro moderní subjekt a s ní vlastní regulaci a kritéria hodnocení. Ve srovnání se západní Evropou na malé časové ploše, s charakteristickými prvky „současnosti nesoučasného“, se rychle stává zásadní pro moderní společnost, v níž nadále „musí číst každý nastávající učeň věd — každý kmet — každá dáma — každá krásná slečna […], jestliže nechce být počítána mezi ty, kterým se nedostává dobrého vkusu“.[8] Ovšem pouze postupně, zvláště v poměrech po Francouzské revoluci i v podmínkách sílící obezřetnosti představitelů státu a významné části jeho elit, nalézá tato kritika pro nové diskursy o literatuře vskutku i reálné publikum, záhy tak stavíc do stínu své střety z doby svých počátků. Mnohá z jejích médií se příznačně a opět na překážku jejímu popisu nejen nedochovala, ale nebyla dostupná už ani o málo mladším současníkům.

S tím souvisí také obtížné, dosud jen omezeně prozkoumané postavení literární kultury českých zemí v dobové kulturní krajině střední Evropy. Oproti západoevropským literaturám, a zvláště jedinečně rozvinutému prostředí středo- a severoněmeckému působí mediální scéna habsburské říše obecně nejen jako neucelená a neúplně dochovaná, ale i odvozená. Pojednání o české literární tvorbě, a tím spíše o širších otázkách literatury a uznávaných autorech, se v poslední třetině 18. a na počátku 19. století objevovala v nadregionálních časopisech, jako například (Neue) allgemeine deutsche Bibliothek či v Allgemeine Literatur-Zeitung, které byly dostupné i na českém knižním trhu a svým záběrem, nároky a větším, dlouhodobě přítomným publikem zjevně představovaly další, autoritativní hlas. Naproti tomu snahy o podobně rozprostřená literární periodika katolického jihu, jako Oberdeutsche allgemeine Litteraturzeitung či Annalen der österreichischen Literatur, byly pozdějšího data a podobné rezonance dosahovaly jen obtížně, jako ostatně už předtím Prager gelehrte Nachrichten z let 1771–1772. Přece však, jak je při pohledu do nich patrné, české kritické podniky vnímaly svoji svébytnost, čerpaly z vlastních zdrojů — neváhaly se kupříkladu konfrontovat s názorem listu Der Teutsche Merkur na Čechy —, a představovaly tak vlastní akcenty.

Náš návrat k rané literární publicistice v českých zemích, která se po aktivitách Josepha von Petrasch v polovině století[9] sebevědomě a v plné šíři manifestovala již v prvních pražských časopisech sedmdesátých let 18. století a zakrátko přesáhla i do Brna, Opavy aj., klade z důvodu předeslaných obtíží vedle následujícího metodologického rámce a přehledových výkladů jednotlivých úseků utváření moderní kritiky zvláštní důraz na případové, induktivní sondy k výše otevřeným problémovým okruhům: ty se zabývají pravidly nové komunikace o literatuře, jak je svým čtenářům v českých zemích představovali první, často zvnějšku přicházející kritikové, a vztahem těchto kritiků k vlivné vědě osvícenské doby. Zkoumají, na základě soudobého poměru k textu, jak vystupovaly vedle dosud prestižnějšího divadelního umění soudy o poezii a próze, otázku jejich otevřených hodnot a prospěšnosti publiku. Sledují dopady nového sociálního systému literatury na vícejazyčné prostředí českých zemí a konstituci moderního literárního pole, jež je organizováno napětím mezi kapitalizací a symbolickou hodnotou umění (podrobněji viz zmíněné přehledové výklady). Zde se kniha dotýká i témat, jež přesahují historii literatury v užším slova smyslu: Jak zrcadlí raná kritika, jako prostor mimo tradiční církevní či státní autority a vliv objednatelů umění, novodobé autorské a čtenářské vztahy k dílu? Jak se tyto vztahy jeví z pozice mediálně, kulturně a jazykově tak různorodých prostředí, jako byly české země v závěru 18. a v 19. století?

Za zájem o téma počátků literární kritiky v českých zemích a cenné připomínky k rukopisu děkujeme oběma lektorům, Ivu Cermanovi a Alici Staškové.

1Srov. synteticky Arne NOVÁK, Kritika literární. Metody a směry, zásady a prakse, 2. vyd., Praha 1925, s. 138.

2Felix VODIČKA (ed.), Dějiny české literatury 2. Literatura národního obrození, Praha 1960, s. 28n.

3Aleš HAMAN, Nástin dějin české literární kritiky, Jinočany 2000, s. 16n.

4Miloslav HÝSEK, Poznámky k počátkům novočeského básnictví, Listy filologické 40, 1913, s. 235–244, zde s. 235.

5„Jetzt kaufen wir selten eher, als bis wir unsere kritischen Journale um Rath gefragt, und freuen uns jederzeit etwas neues und nützliches zu lesen.“ [Christian LÖPER?], An den Leser, Neue Litteratur, 1771, nestr.

6„[B]eleidigte Kritiker [können] in einen konvulsivischen Zustand von solcher Heftigkeit versetzt werden […], daß sie demjenigen sogar den Anspruch auf den Rang eines nützlichen Mitbürgers absprechen, der sich an dem Utili […] versündigt hat.“ [ANONYM], [rec.] Die zwey Klachel von Prželautsch, Der Theatralische Eulenspiegel, č. 7, 1797, s. 110–112, zde s. 110.

7„[B]ey auswärtigen großen Männern […], die wir Böhmen Pasquillanten nennen.“ [Christian LÖPER?], Ankündigung eines Wochenblats mit der Aufschrift: Neue Litteratur, Neue Litteratur, 17. 7. 1771, nestr.

8„[J]etzo, jeder angehender Lehrling in den Wissenschaften — jeder Greiß — jede Dame — und jedes schöne Fräulein […] lesen muß, wenn es nicht unter diejenigen gezählet seyn will, die keinen guten Geschmack besitzen.“ Ibid.

9K nim podrobněji viz dokončovanou monografii Sabine Voda Eschgfäller.

I.
Kritická kultura

Kritická kultura
Model — literární kritika a diferenciace literárního systému — souřadnice

Dalibor Dobiáš — Václav Smyčka

Osvícenská kritika tradice, všeho slepě děděného a pověrečného vždy fascinovala evropskou modernu. Zvláště ve chvílích, kdy se cítila znejistěná, jako na sklonku industriální éry na Západě, obracela se moderna k osvícenství, aby zde hledala své ideové základy a další orientaci. Příslušný zájem se týkal a týká také kritiky literatury v širokém i užším smyslu slova. Právě zde se vyjevují některé zásadní problémy moderní evropské kultury, jako je vymezování náboženské a veřejné sféry, relativnost subjektivních soudů, svébytnost uměleckého projevu a fikce či vyrovnávání se s klasickým literárním kánonem.[1]

Jürgen Habermas označil, jak známo, „literární veřejnost“, která se formovala v ekonomických a mediálních poměrech doby osvícenské, a její kritické praktiky za základ pozdější veřejnosti občanské.[2] Jeho perspektiva nebyla sice obecně přijata, jiní autoři jako Michel Foucault, Judith Butler či Niklas Luhmann zachovali k osvícenské kritice ambivalentnější přístup a uvažovali i o její negativní dimenzi, shodovali se však na aktuálnosti této problematiky. Zatímco Habermas hovořil o předčasném opuštění projektu moderny, Luhmann v současnosti nacházel důsledky mediální proměny na konci 18. století a funkcionální diferenciace společnosti.[3] Kritiku vnímal jako konstitutivní v rámci jednotlivých funkčních systémů, vztahoval ji k problému bytostné otevřenosti komunikace (tzv. dvojí kontingence).[4] Z tohoto Luhmannova vymezení vycházely pokusy uchopit kritiku jako nástroj, kterým se v rámci písemnictví ustavovala i „literatura“ v moderním slova smyslu s problematickým vztahem k jiným sociálním systémům, jako je věda či náboženství.[5] Luhmannem inspirované přístupy ukazovaly také, jak kritika kompenzovala ztrátu adresnosti a možnou mnohovýznamovost uměleckého sdělení.[6] Na to, že vyvstávání moderní umělecké „literatury“ z širšího písemnictví a roli kritiky v něm nelze chápat jako doslovné vydělování se literatury, nýbrž jako její nové problematické vztažení ke společnosti a moci, upozornil Pierre Bourdieu ve své teorii literárního pole.[7]

Kritika doby osvícenské tak nabízí východiska k reflexi moderní literární komunikace vůbec. Právě na jejím příkladě lze zkoumat vliv soudobých mediálních proměn na starší stavovsky a konfesionálně organizované společenské vrstvy, utváření osvícenské veřejnosti a efekty jejího rozpadu v nastupující měšťanskou veřejnost 19. století.[8] I v českých zemích v závěru 18. a na počátku 19. století tak formování literární kritiky zrcadlí souvislosti prosazování se moderních národních kultur, přestože se sama dosud nevymezovala zcela lingvoetnicky: příslušné procesy funkčně vymezovaly a na okraj stavěly komunikaci vzdělaných elit v latině, italštině či francouzštině a spíše jen omezený úspěch pokusů využít tyto jazyky v moderní komunikaci ve skutečnosti potvrzuje uvedenou tendenci.[9] Zatímco však nové německojazyčné časopisy jako charakteristická média kritiky, která se v uvedeném období objevila v Olomouci, Praze a nedlouho nato i v dalších větších městech českých zemí, prosazovaly spolu s permanentní diskusí i diferencovanější nadregionálně vázaný „německý“ kánon a tak hledaly i vlastní pozici, ocitala se podobně se rozvíjející česky psaná literatura bez analogického zázemí výrazněji vystavena domácí vědě a jejím médiím, tedy i reprezentativním a praktickým, respektive zejména od konce osmdesátých let 18. století lidověosvícenským instrumentalizacím. Příslušná podoba modernizace umožňovala dále akcentovat uznávané domácí humanistické tradice, záhy však narážela na jejich komunikační hranice a vyhrocovala otázku samotného literárního systému. Problematika prosazování se kritických strategií v mediální síti osvícenské doby tak řadí české země k prostředím, jež i přes své v Evropě zdánlivě periferní postavení ukazují právě rozmanitost osvícenství a tehdejší úskalí moderních společností.[10]

Četné inspirace k studiu této problematiky nabízí řada novějších prací z kulturní historie, dějin vědy, zvláště estetiky, a knižní kultury, které popsaly některá z těchto prostředí a zdrojů osvícenské kritiky. Pozornosti se dostalo mj. nadnárodní literární komunikaci církve a šlechty v jejích diferenciovaných podobách a jejímu podílu na rozvoji kulturních proudů druhé poloviny 18. století,[11] kulturním dějinám vědních disciplín včetně formativních polemik, případně i struktury těchto střetů.[12] Přímo pro dějiny literární kritiky se tu jeví jako obzvlášť významné práce k počátkům krásných věd, a to i proto, že osvětlují vedle rozvoje estetiky jako vědního oboru také místo ústřední, mnohostranné osobnosti Karla Heinricha Seibta v přetvářejícím se intelektuálním a institucionálním prostředí druhé poloviny vlády Marie Terezie v českých zemích a jeho impulsy vystupující veřejné kritice, respektive jeho nástupců;[13] mimoto i studie o východiscích literární historiografie v monarchii.[14] Perspektiva interkulturních transferů charakterizuje také některé práce z historické jazykovědy. Neméně významné jsou i výzkumy regulace a ekonomie raného knižního trhu a sondy do dějin tehdejších časopisů a strategií jejich vydavatelů.[15] Zmínit je třeba také systematický výzkum divadla 18. století, který zahrnuje rovněž kritickou diskusi o této dobově prominentní slovesné formě,[16] a konečně rozmanité návraty k soudobé beletrii, jež upozorňují na její specifika a přinejmenším formulují potřebu jejího výzkumu v nadnárodní perspektivě.

Naproti tomu literárněvědný výzkum literární kritiky se dosud jeví jako nedostatečný. To se týká zvláště více než pěti desítek periodik, která byla v poslední třetině 18. a na počátku 19. století relevantní pro profilaci diskuse o beletrii, a dalších médií, jež do této rozpravy zasahovala, jako novin, letáků a brožur a knih s charakteristickými předmluvami. Zmínit lze podněty Arnošta Krause, formulované však nezřídka spíše na okraji jeho spisu Pražské časopisy 1770–1774 a české probuzení,[17] studie Miloslava Hýska, Josefa Hanuše či Vojtěcha Jiráta ad. při práci na dějinách literární žurnalistiky,[18] a to i příspěvky spíše z kulturněhistorické perspektivy,[19] či příležitostné návraty k některým osobnostem,[20] a konečně i několika zmínek v Krausově kapitole v Československé vlastivědě cenných i překročením zřetele na Prahu.[21] Dosud nicméně představují základní práci k tématu Cesty a cíle obrozenské literatury Felixe Vodičky a jejich stručné zhodnocení v Dějinách české literatury:[22] do jisté míry sice, v shodě s novějším bádáním v Evropě, překračovaly personální přístup k literární kritice vlastní pozitivistické vědě a integrovaly ji do literárního systému jako instituci, zároveň se ovšem vyznačovaly „národně teleologickým“ přístupem,[23] o jehož úskalích byla řeč v úvodu této knihy. Řídily se jím selektivně při výběru zkoumaného materiálu a ve vztahu k nadnárodním otázkám soudobé literatury zůstávaly v řadě případů u omezeně analytických pozorování a termínů jako „ovzduší doby“.

Širší otázku literární kritiky v českých zemích doby osvícenské tak v poslední době oživili až Helga Meise v nepublikované a bohužel nám nedostupné habilitační práci o osvícenství v Čechách,[24] respektive Michael Wögerbauer v rovněž nevydané disertaci o literárním životě v Praze v letech 1760–1820. Vycházeje z představy funkční diferenciace Niklase Luhmanna a z její aplikace na (krásnou) literaturu Siegfriedem J. Schmidtem,[25] kritiku vymezil jakožto roli sociálního systému literatury, který vzniká na konci 18. století, a označil za — v českých zemích přinejmenším dvojjazyčné — „dějiště důležité proměny estetických norem a kritérií hodnocení“.[26] Ve vlastním rozboru připomněl podobně jako Schmidt postupné vyvstávání diskuse o literatuře v užším slova smyslu ve vymezení vůči barokní epoše, a to na základech učenecké kritiky s důrazem na jazyk a kategorie vkusu, respektive zmínil dominantnější roli, již plnila učenecká kritika, rozpjatá též do minulosti, pro literaturu českojazyčnou. Další diferenciaci — a s ní upevnění — kritiky včetně kritiky beletrie spojil s rozvojem masové četby.[27] Důraz tak zjevně položil na knižní trh („Bez vzniku moderního knižního trhu […] by literární kritika neměla smysl: jejím předpokladem je uveřejnění knihy […] jako společensky relevantní událost“[28]) a otázky vývoje kritiky a jejích vlastních impulsů přenechal z větší části dalšímu zkoumání. V následujícím modelu, který vychází taktéž z Luhmannova a Schmidtova pojetí role kritiky v konstituování novodobé literatury a jejího problematického vztahu k ostatním sociálním systémům a rozšiřuje jej o další teoretické impulsy, usilujeme nejen položit základy opačné perspektivě, tedy zkoumání role literární kritiky pro literární kulturu v českých zemích, ale zároveň sledovat i její potenciál při nové kanonizaci krásné literatury v jejích rozmanitých podobách.

Model

Pojmoslovné otázky

Zužující se uličky, do nichž vedlo starší badatele přísně jazykové vymezení literární kritiky a teleologické národní hledisko, poukazy na její bezmála neexistenci,[29] vycházely nejen z nacionálně vyhraněné optiky, ale také z radikálního vymezení počátku a zákonitostí novodobé „literatury“ v užším slova smyslu. Již přinejmenším od dvacátých let 19. století projektovala část českých současníků do osvícenské doby počátek „národního vzkříšení“, a tím umožňovala také mnohá následující dějinně filozofická schémata.[30] Českou romantickou reinterpretaci osvícenské doby zároveň charakterizovaly důraz na vůdčí vědecké osobnosti jakožto zakladatele národní literatury a přitom vlastní koncepty autorské autonomie.[31] Naopak převážně anonymní časopisecká literární kritika a starší beletrie tím ustupovaly dále do pozadí, a to ovšem i z perspektivy badatelů německých. Ještě Felix Vodička tak nadřazoval ve jménu „vývojových řad“ dobové literatuře a počátkům literárněkritických diskusí autoritu tehdejší „vědy“, která měla položit základy budoucímu rozvoji, a stavěl ji naroveň konkrétním literátům další doby: „V oblasti vědy řešily se problémy, které měly pro osud budoucí české literatury, pro upevnění jejích jazykových základů, […] pro poznání jejích starších tradic hlubší dosah než vlastní česká beletrie.“[32] Prvním předpokladem uchopení rané literární kritiky jako samostatného předmětu se tak jeví nadčasové terminologické rozšíření kritiky a dalších relevantních pojmů na závěr 18. a počátek 19. století.

Kritika, jež, jak známo, původně zahrnovala soudy vůbec,[33] se v 18. století rozvíjela jako kategorie noetická. V rámci exegeze Písma, přecházející do biblické kritiky Johanna Davida Michaelise, bollandistické kritiky legendistiky a benediktinské školy kritiky historických listin navazující na Jeana Mabillona a další nabízela nástroj proti dogmatům a východisko k úvahám o hranicích poznání a mravů nové doby.[34] Kritické gesto vůči písemně předávané tradici je sice obecně přítomné i v empirické a racionalistické filozofii, teprve v Kantově pojetí kritiky jako noetického tázání se po hranicích myšlení, jež doprovází (a současně problematizuje) jeho výzvu „Sapere aude“ (Měj odvahu být moudrý) a dotýká se i základů náboženství a státu, však vstoupila kritika jako taková do centra společenského dění.[35] V českých zemích se tyto impulsy spájely se starším kriticismem racionalistické vědy a katolickým osvícenstvím.[36] Kritiku tak představoval jako samotný princip poznávání také začínající profesor krásných věd a morálky na pražské univerzitě K. H. Seibt[37] či jeho žák Josef Dobrovský v následující devíze: „Má zásada [ohledně kritiky] je: nikdy se neopírat o autoritu, nýbrž důvody, nikdy se nepřít, dokud se člověk trochu nerozhlédne ve svém oboru.“[38] Pojem nezřídka provázely přívlastky, které ho hodnotily či přímo vymezovaly.[39]

Jelikož literatura v 18. a na počátku 19. století — zvláště v učeneckých a školských souvislostech také déle — označovala i písemnictví obecně a kritika se vázala na psané slovo, působilo by však dosud spojení literární kritika, přísně vzato, jako pleonasmus. Johann Christoph Gottsched, jeden z průkopníků moderního studia poetiky, hovořil naopak ještě roku 1730 o „kritickém básnictví“ a ještě vlivný Grammatisch-kritisches Wörterbuch der hochdeutschen Mundart (Gramaticko-kritický slovník vysokého německého nářečí, 1. vyd. 1774–1786) Johanna Christopha Adelunga na počátku 19. století samostatné heslo „literatura“ nevyčleňoval (podobně další konzervativní autoři doby), ač pojem „kritika“ pochopitelně implicitně spojoval s písemnictvím včetně krásného.[40] (Pokud jde o české země, ještě ve Slovníku česko-německém Josefa Jungmanna roku 1836 figurovala literatura jako „vědomost věcí k naukám náležejících, učenost“, respektive „ouhrnek knih národu některého“.)[41] Jakkoli jsou plodné úvahy o „literárnu“ druhé poloviny 18. století v moderní literatuře,[42] sama literární kritika se tak dosud, zvláště v prostředích s méně rozvinutým knižním trhem, zakládala na komplexu těkavých a překrývajících se zájmů a její profilaci je třeba vnímat jako postupný, polycentrický proces. Tuto genezi ostatně dokládá i vztah termínů „critique littéraire“, „literary criticism“ či „Literaturkritik“ v jednotlivých evropských tradicích k různým momentům uvedeného procesu.[43]

Relační model literární kritiky

Vernakulární literární kritika se ve střední Evropě etablovala, jak v této úvodní kapitole zprvu nastíníme na několika příkladech a podrobněji rozvedeme v její závěrečné části, v konkurenci ke starším učeneckým výkladům textů včetně děl básnických[44] v souvislosti s novými technologiemi v oblasti knižního trhu, praktikami extenzivní četby a autorství. Původně konfesionálně uzavřená, sociálně stratifikovaná a v zásadě decentralizovaná písemná komunikace se tím přizpůsobovala komunikačním sítím osvícenské doby. Předpokladem tohoto procesu byly koncepty vzdělaného a kultivovaného poddaného (v nadstavovském smyslu Bürger[45]), který se činorodě projevuje společenskými aktivitami nevymezovanými nábožensky či stavovsky a tvoří oporu státního společenství osvícené doby. Výraz dostávaly tyto koncepty poddaného a občana v reformách vzdělávacích institucí a podpoře obecného růstu gramotnosti a komunikací, ale i (polo)soukromých společnostech počínaje salony a střeleckými spolky až po zednářské lóže.[46] V důsledku uvedených procesů se proti orálním formám komunikace 17. a 18. století, které zvláště v katolickém prostředí plnily významné identitotvorné funkce, funkčně prosazovala kultura písemná. V souvislosti s nárůstem komplexity informací literární komunikace získávaly na relativně svobodném knižním trhu stále větší význam selekce, uspořádání a hierarchizace informací. Takovou činnost sice mohla do jisté míry podporovat zvláště zpočátku státní regulace a školský systém, jako její efektivnější forma se ovšem záhy prosazovala zájmová diskuse v nových periodikách.[47]

Osvícenský kriticismus, který se do utvářející se literární kritiky v širším i užším slova smyslu promítal, kladl na první místo argumenty a stavěl je více či méně otevřeně proti starším autoritám. To se týkalo novodobé vědy, jejíž konstituce jako autopoietického systému založeného na opozici nepravdy a pravdy, tíhnutí k racionalitě a organizaci působily podle Niklase Luhmanna a S. J. Schmidta na nové systémové vztahy také v dalších oblastech lidské činnosti, jako je politika a právo či právě umělecká tvorba.[48] Zatímco ve starších vědních či školských souvislostech byly slovesné texty založeny na principech rétoriky (včetně gramatiky), respektive normativní poetiky, a žánry vyvozované z klasických vzorů se jevily jako nadčasové kategorie produkce a příjmu básnických děl okruhem vzdělanců, v pozdním osvícenství přestávaly být tyto vzory a tradiční normativní rétorika závazné. Vyklízení pozic rétoriky a normativní poetiky posilovalo zaprvé reflexi historického vývoje starších a aktuálních poetických postupů,[49] zadruhé vedlo k celkovému obratu myšlení o literatuře od perspektivy produkce k perspektivě recepční.[50] Tento posun otevřel cestu jak k psychologizaci estetiky a recepci britské empirické tradice, tak ke koncepci „bezzájmového zalíbení“ jako základu estetického soudu, jak jej rozpracoval Kant ve své estetice a později převedl Friedrich Schiller či kupříkladu ještě v závěru devadesátých let český filozof Michael Wenzel Voigt na půdu morálky.[51] Všechny tyto tendence vytvářely podmínky pro postupné vydělování se (krásné) literatury z širšího písemnictví, a tedy i počínající autonomizaci umění jako specifického společenského systému komunikace.[52]

Na jedné straně rozvíjející se školský systém, který zprostředkovával literaturu dosud často v normativních podobách, a na druhé straně i radikální polemické programy umění, jak se objevily v mediálně rozvinutém severo- a středoněmeckém prostředí doby Bouře a vzdoru a výmarské klasiky, nicméně nevylučují blízkost jednotlivých sociálních systémů a vícevrstevnost rolí v 18. století.[53] Jak uvádí S. J. Schmidt, „ve vývoji v 18. století není novum komunikace o literatuře, ale utváření funkčně specifického sociálního systému literatury v sociálním kontextu společnosti, jež může být popsána jako síť sociálních systémů. V celkovém vývoji probíhá paralelně řada jednotlivých vývojových linií.“[54] Příslušná situace zakládá tedy také pozice v cenzurním aparátu, školském systému apod., které s jistou tradiční autoritou spojovaly příslušné vývojové linie a ocitaly se, v konfrontaci se sílícím knižním trhem, na spojnici přetvářející se moci v novodobém státě, v němž nabývala na významu v soukromé i veřejné sféře se profilující veřejnost. Nicméně až ústup učeneckých autorit ve jménu zvláštní role — literární kritiky — v nově se zužujícím systému krásné literatury zakotvoval další role tohoto systému,[55] ve vztahu k jeho ústřednímu předmětu — uměleckému literárnímu dílu jako možnému předmětu rozmanitých výkladových praktik.

Postupné vyhraňování literární kritiky jako zvláštní systémové role v nové komunikaci o krásné literatuře v 18. a na počátku 19. století, jak ji umožňovaly současné tiskové svobody a mediální proměny, znázorňujeme v následujícím schématu:

Literární kritiku zde vymezujeme jako etablující se systémovou roli, která hodnotí publikovanou tvorbu pro novodobou veřejnost, působí na její vkus a reaguje na situaci knižního trhu. V konkurenci ke starší, nečasové normativní akademičnosti a didaktičnosti naopak zakládá a motivuje další diskusi o dílech. Vlastní autoritu opírá o otevřenost díla podobným výkladům a nedefinitivnost soudů. Michel Foucault proto považuje kritiku za „nástroj, prostředek k budoucnosti či pravdě, kterou [kritika] nikdy nepozná ani se jí nestane, [kritika] je pohledem na oblast, v níž chce vystupovat jako policie, aniž tu může prosazovat svůj zákon“.[56] Takto argumentoval na počátku sedmdesátých let 18. století i Christian Löper v jednom z prvních pražských kritických časopisů Neue Litteratur. Ve prospěch kritiky uváděl, že může být sice zaujatá, není to ovšem na překážku, protože autor má právo v budoucnu kritiku obrátit a očistit se. Zda je kritika publikovaná v jeho periodiku trefná, či nikoli, podle Löpera „rozhodne“ až soud dějin.[57] Umělecká literatura, vydělující se postupně z náboženských, vědeckých, právních a dalších diskursů a vztažená přímo k jednotlivcům jako členům společenství, se spolu s prohlubující se problematizací obecné společenské role osvícenského učence[58] a prosazující se autoritou beletristů i na knižním trhu stává stále více hlavním předmětem zájmu literární kritiky.

Společenství vymezované v 18. a na počátku 19. století na základě prosazování se argumentu, respektive spojené představou vyjednávání v tomto prostoru, označujeme tradičně jako veřejnost.[59] Při formování „veřejného“ v uvedeném smyslu (a „privátního“ jako jeho nezbytného protějšku) v 18. století hrála, jak známo, roli média.[60] Společný, vzájemně srozumitelný jazyk, který tato média permanentně a normativně prosazovala proti elitní latině a dalším jazykům, a zprostředkovaná účast na něm ze strany osvícených vrstev — části šlechty, měšťanstva apod. —, sílící inkluzivita tištěných médií vůči starším orálním bývají každopádně považovány za základ této veřejnosti. Příslušná abstrakce se přitom rozvíjí na základě reálných soudobých komunit, případně jejich sebeobrazů (v zásadě „dílčích veřejností“[61]), ať už se jednalo o nadkonfesijně, nestavovsky organizované učené společnosti, vlastenecké salony, čtenářské a diskusní kluby anebo v oblasti slovesného umění o dobově zvláště exponovanou obec divadla, jež bylo nově prosazováno právě jakožto škola a zrcadlo mravů a vkusu: „Bylo by samozřejmě žádoucí, aby Německo mohlo takto zřídit veřejné školy vkusu svých obyvatel […] na náklady těch nejušlechtilejších, které za to dokáže odměnit slávou.“[62] Koncept veřejnosti, kterou kritika může dále aktivizovat jako aktéra soudů, rozšiřovat či zužovat kupříkladu v obavě před „falešným osvícenstvím“, tak každopádně od počátku ovlivňoval i kritiku jazyka, žánrů apod. a přecházel do debaty o dílech umění. V dobových publikačních formách vytvářel základy zreálňujících se společenství moderní doby.

Podobně jako veřejnost vydělujeme jakožto ideální systémovou roli přesahující jednotlivé tvůrčí osobnosti také autorství:[63] sociální proměny v 18. století postupně dále vyčleňují zhotovitele slovesných děl ze závislosti na jejich zadavatelích či mecenáších a vymezují je vůči veřejnosti. To se postupně týká samozřejmě už prací učeneckých: „Publikum mohu jménem autorů […] ujistit, že se v žádném případě nedají svést samolibostí, aby si mysleli, že jejich práce je bez chyby; také ji čtenářům nevnucují jako vzor správného psaní anebo umění, ale vydávají ji jen jako příspěvek k literárním dějinám své vlasti,“[64] argumentoval například jeden z pražských spisovatelů. Zvláštní hodnoty ovšem nabývá v tomto procesu především i k dalším sociálním systémům vztažené, a přitom významově otevřené umělecké dílo, naopak autoproklamace v paratextech typu předmluv ustupuje ve prospěch profesionalizované kritiky. Autor se stává adresou, k níž je možné směřovat soudy o poetice díla. Přesto zvláště v oblasti populární literatury (románů, částečně tiskem vydaných veseloher) přetrvávají přechodové formy, jako je praxe uvádět autora díla titulem jeho staršího počinu, tzv. titulonymem. Tento typ autorství sice ještě zastírá identitu autora, nabízí ovšem kritice a veřejnosti možnost spojovat adresně poetiku textu s „autorskou poetikou“ a sledovat tak i její vývoj. To je zásadní pro vytváření publikačních strategií tvůrce, které závisejí více na mínění veřejnosti a kritiky než na mecenátu a jeho institucionálním zázemí, jako tomu bylo dříve.

Kánon jako soubor jazykových a literárních vzorů představuje proti nadčasovému systému žánrů procesuální produkt kritiky vymezovaný ve vztahu k veřejnosti. Opakuje na jednu stranu „klasické“ autory a díla (v pražských německojazyčných časopisech sedmdesátých let 18. století byli kupříkladu propagováni Friedrich Gottlieb Klopstock, Christian Fürchtegott Gellert, Gotthold Ephraim Lessing, Christoph Martin Wieland, Alexander Pope, Joseph Addison, Laurence Sterne ad., představující průkopníky nového vkusu), především je však zužuje a ve vztahu k novým dílům přehodnocuje jako základ proměnlivých interpretačních a komunikačních praktik, a účastní se tak tvorby kulturních identit.[65] Jedním z charakteristických důsledků této proměny je tedy i přechod literárního dějepisectví od staršího směru označovaného jako historia litteraria k novodobým vývojovým příručkám.[66] Zatímco pro první zmíněný typ byl příznačný synchronní přístup, který postrádal představu o progresivní časovosti dějin a s oblibou využíval formu lexikonu nebo „galerie“, vývojově založené literární dějepisectví mělo častěji již narativní charakter a podobu sevřenějších monografií. Kritika se v tomto ohledu na jednu stranu historiografii přiblížila, neboť vývojové dějepisectví vyžadovalo větší míru hierarchizace a hodnocení uvedených informací než bio-bibliografické práce. Na druhou stranu se tyto práce svým expertním učeneckým charakterem zase kritice vzdalují.[67] Jako podnětné při studiu utváření kánonu se jeví i s ním spojené „protikánony“, negativní kánony, míra jeho exkluzivity apod., které ovšem mohou procházet napříč společenstvími a jazyky. Osvícenství v českých i rakouských zemích tak navazovalo proti barokní „nabubřelosti“ mj. na aktualizovanou humanistickou tradici,[68] s významnými konsekvencemi, které tento postup přinášel.[69]

Kritická kultura

Jak upozornil S. J. Schmidt, vztahy mezi výše uvedenými rolemi se v moderní literatuře stabilizují a upevňují tím, že mezi sebou vytvářejí navyklé „procesně specifické formy komunikace (žargony, kolektivní symboly) a konfliktní modely“.[70] Tyto vztahy, kódy a modely jednání pak můžeme dohromady označit a proti Schmidtovu staršímu důrazu na vybrané aktanty systému literatury, který vystoupil i v části ze Schmidta vycházejícího bádání,[71] explicitně tematizovat jako kritickou kulturu. Hovoříme tu o kritické kultuře (nikoli třeba o „sémantice kritiky“ nebo „diskursivní formaci kritiky“), protože tím máme na mysli nejen literárněkritické texty, ale i jejich implicitní předpoklady, sdílené představy o stěžejních rolích v literární komunikaci a konečně také praxi, s níž k sobě v každé době kritika, veřejnost a autoři ve vztahu k dílu přistupují.[72] Součástí této kultury jsou tedy mediální selekce, způsoby oslovování veřejnosti a argumentační strategie, specifický étos kritika a jeho tematizace, stejně jako inscenování literárních textů jako „díla“, jež Steffen Martus ve své historické rekonstrukci tohoto konceptu a pojmu od 17. století nazývá „politikou díla“.[73]

Tato kultura samozřejmě není neměnná a stabilní. Otevírá se jiným, s literaturou v užším slova smyslu hraničícím systémům a integruje je. Lze ji „pozorovat současně jako ,kladení‘ i jako ,předpokládání‘, program i aplikaci, předpis i změnu“.[74] Vytváří rozmanité vlastní varianty. V jejím rámci je každopádně literární kritika inscenována a vnímána jako očekávatelná a legitimní. Snižuje se tím pravděpodobnost, že si kritikové, autoři a čtenáři neporozumí ve svých intencích, zakládá tedy slovy Luhmanna a Schmidta „očekávání očekávání“ (Erwartungserwartung).[75] Jakkoli může působit kritická kultura vágně, má v každé době nepsané, vnitřně rozrůzněné, a přesto ve svém úhrnu poměrně ostře střežené hranice, jejichž překročení může přinést kritikovi nemalé obtíže. Výrok pronesený v rámci ustálené kritické kultury totiž není chápán i přes jeho nesoulad s autoritami (v případě krásné literatury školskými pravidly vkusu, starším kánonem apod., potenciálně ovšem i mravností v pojetí církve, privilegovaných vrstev a konečně i státu) jako bezprostřední útok na autora, společenství a nepřístojná invektiva, ale jako veřejně užitečný nástroj. Přesto je její fungování vždy otázkou vyjednávání ze strany jednotlivých rolí literární komunikace, neboť nároky kritiků u veřejnosti a autorů stejně jako samotné dílo jsou vzájemně otevřené interpretaci a případné rozumění se ověřuje teprve procesně navazující komunikací mezi nimi.[76]

To platí obzvláště v habsburské monarchii a českých zemích 18. století, kde se kritické diskuse vyznačovaly výraznou diskontinuitou a měly stále ještě blízko k veřejným konfliktům a letákovým kampaním starší tradice. Jak obtížné bylo kupříkladu pro čtenáře, kritiky a autory přijmout jeden ze základních rysů této kultury, rozlišení tradiční autority a autorství, respektive privátní a veřejné sféry, ukazují zvláště bouřlivé spory vyvolané na počátku osmdesátých let 18. století kritikami kázání. Typický hlas, který tehdy zazníval v pamfletech rozezlených kazatelů, vyčítal kritikům, že „připravují autory o čest, protože upírají čest jejich dílům“.[77] Překročili-li kritici nepsané hranice, byli odmítáni jako „nactiutrhači“, kteří „ruinují autora“ či autority vůbec. Kritika proto musela neustále připomínat hranici mezi kritikou ad hominem a ad rem, totiž ad opera, a svoji užitečnost pro své příjemce. Tak se například časopis Prager gelehrte Nachrichten ohrazoval vůči replice Františka Pubičky, která implikovala, že útok na autora je zároveň útokem na jeho církevní řád: „[T]ato okolnost nutí vydavatele, aby ujistil čtenáře, že p. p. Pubička byl posuzován pouze jako dějepisec […]; také bylo účelem našeho posouzení neodstrašit jej od jeho chvalné snahy poskytnout nám úplné dějiny naší vlasti, nýbrž jsme chtěli jen přispět upřímnou kritikou k dokonalosti díla, které je psáno nejen pro naše časy, nýbrž i pro budoucnost, a protože nehodláme své soudy publiku vnucovat jako rozsudky, jsme připraveni nechat se p. Pubičkou přesvědčit, jestliže a kde jsme se pletli.“[78]

Z druhé, privátní strany pak toto vydělení můžeme ilustrovat příběhem, který publikoval v roce 1771 v pražském morálním týdeníku Meine Einsamkeiten spisovatel Friedrich Kepner. V Kepnerově povídce představí mladý literát Kleanth příteli Kritonovi svá nepříliš povedená díla, rozhodne se je na základě Kritonovy chvály vydat a sklidí posměch kritiky. Kritona následně trápí výčitky, že příteli neřekl otevřeně svůj ve skutečnosti kritičtější názor a neušetřil ho tak potupy. Kepner v tomto místě přeruší vyprávění a vstoupí do něj, vysvětluje čtenáři, že po Kritonovi jako privátní osobě a příteli Kleantha nikdo nemůže požadovat otevřený postoj, kvůli němuž by mohl ztratit přítele.[79] Tato role přináleží pouze veřejně působícímu kritikovi. Podobně jako Kant ve své definici osvícenství tak Kepner upozorňuje na význam hranice mezi privátním „mudrováním“ (räsonnieren) a veřejnou kritikou, která by měla být podle něj vedena perem a na veřejném místě. Kepner současně přesně popisuje etablovaný vztah mezi rolí kritika a autora. Zatímco první smí (na rozdíl od ostatních) beztrestně autora za jeho dílo kritizovat, ten jej zase „podle všech práv“ tohoto konvencializovaného vztahu „může nenávidět“. Případný konflikt je absorbován předem vymezenými vztahy kritické kultury. Je příznačné, že zbytek výkladu pak Kepner věnuje staršímu typu intelektuálů, „učenců“, kteří si podle něj nedokáží osvojit tato pravidla kritiky a dopouštějí se chyby, že zaměňují vyhrazenou kritickou pozici s privátními zájmy: „Muž, který si neklade tyto otázky a odkrývá své mínění s větší otevřeností, než se od něho očekává, prozrazuje tím vždy malost své duše, která není schopná žít se světem, ale je učiněna pouze k tomu, aby disputovala v úzkém kroužku doktorů. Rozumný muž, který svoji vzdělanost spojuje se světem, je vůči svým přátelům ohleduplnější.“[80]

Média a žánry literární kritiky

Z předchozího modelu prosazování se kritické kultury vyplývá, že kritika na jednu stranu zeslabuje svůj bezprostřední konfliktní potenciál, na stranu druhou se tím ovšem stává trvalou součástí společnosti. S tím souvisí i proměna médií kritiky. Zatímco pro starší formu kriticismu (zvláště kritiku vědeckých či církevních autorit) byla příznačná forma korespondence, neperiodických letáků, knižních předmluv či vůbec polemik v knižních spisech, v nichž komentovali autoři své okolí a budovali vlastní pozici, pro ustanovování literární kritiky ve spojení s modernizací státu a rozvíjejícím se knižním trhem, jak jej zde na případě českých zemí sledujeme od sedmdesátých let 18. století, se staly hlavním médiem časopisy. Právě ty a později i přílohy či rubriky novin dokázaly sice ne výlučně, ale přece lépe než letáková či knižní produkce zajistit kontinuitu vyjednávání o literatuře tím, že zájmově koncentrovaly a kontextualizovaly témata a umožňovaly je rozprostřít jako otevřená v čase.[81] Podle úrovně časopisů v tom kterém místě bývala ostatně vnějšími pozorovateli posuzována, podobně jako v případě veřejných institucí či divadel, samotná úroveň tamního osvícenství.[82] Vedení časopisů získávalo redaktorům prestiž a častokrát jim i otevíralo, jak ještě ukážeme, možnost kariéry ve státní správě. S kritikou v osvícenských periodikách ovšem počítali a přáli si ji, jak poukázal Steffen Martus, nejen jejich vydavatelé, ale přímo i jejich čtenáři.[83] V případě, že kritická diskuse scházela, sama periodika vyvolávala, či dokonce inscenovala spory, neboť právě na kontinuitě kritiky závisel jejich ohlas a prodejnost. Běžnou praxí osvícenských morálních týdeníků i kritických časopisů také v českých zemích bylo proto otiskování fiktivních kritických dopisů, které simulují kritiku z řad čtenářstva (například v pražských morálních týdenících Die Unsichtbare, Die Sichtbare a Die Frau Zuschauerin). Ještě výraznější snahou o vytvoření permanentní kritiky byl fenomén „stínových časopisů“, které vydávali autoři již etablovaných periodik pouze proto, aby tím, že je kritizují, přilákali pozornost čtenářů k původnímu, ve stínovém časopise komentovanému titulu. Takto vycházel v polovině osmdesátých let 18. století v Praze plátek Spiegel der Dichter, jehož cílem bylo kritizovat literární časopis Spiegel der Welt.

Časopisy ovšem nenahradily starší média, a jejich pouze postupně sílící roli je tak dokonce i na rozvinutějším severo- a středoněmeckém knižním trhu třeba posuzovat v rámci soudobé „současnosti nesoučasného“, v sousedství starších, i příležitostnými společenskými otřesy jako josefínskými tiskovými svobodami roku 1781 a následnou porevoluční restaurací opět oživených forem.[84] Zatímco v novinách se literárněkritické texty objevovaly spíše nesoustavně a vedle běžných zpráv[85] tu dominovaly, zvláště v některých obdobích a díky některým redaktorům, divadelní referáty (v případě českých periodik například v Kaiserl. königl. prager Oberpostamts-Zeitung či Schönfeldských cís. král. pražských novinách) a jinak, v tradici tzv. návěstníků (Intelligenzblätter), knižní reklama,[86] takřka konstantou soudobých knižních publikací se stala předmluva, v níž sami autoři vymezovali svůj program, nezřídka proti „nespravedlivé kritice“, a ta se s nimi proto vyrovnávala i v této dvojí rovině. Prudký rozvoj literární komunikace a knižního trhu v 18. století a potřeby institucí posílily také význam neperiodických či omezeně periodických publikací (hodnotící soupisy učenců, herců,[87] nové, školské kalendáře ad., ale kupříkladu rovněž edice starších děl jako možné médium jazykově-ideové kritiky předchůdců).[88] Studentské sborníky a almanachy, často podepřené programovou předmluvou s konfrontací se skutečnými i případnými odpůrci, zpravidla předcházely nepočetným beletristicky zaměřeným časopisům. Příznačné přitom bylo prostupování se těchto médií: právě tak byl například do časopisů integrován dopis, jedna z platforem soudů starší doby; naopak korespondence byla ovlivněna prostřednictvím populárních, diskusi v periodikách vystavených příruček stylu a stylizovaných dopisů v časopisech.[89]

Sama kontinuita představovala v případě periodik osvícenské epochy problém. Málokterému časopisu této doby, odhlédnuto od nadregionálně úspěšných nakladatelských podniků, které mohly profitovat z potenciálu publika a rozvinutého trhu (v severo- a středoněmeckých zemích například Göttingische gelehrte Anzeigen, /Neue/ allgemeine deutsche Bibliothek či Allgemeine Literatur-Zeitung), se poštěstilo, aby vycházel déle než tři roky, případně dosáhl širšího ohlasu, zvláště mimo zemi svého původu. Mnoho týdeníků zastavilo své vydávání hned po druhém kvartálu či po prvním roce, a nalezneme dokonce takové, z nichž vyšlo pouze první číslo či jež byly zřejmě pouze anoncovány. V této situaci je ovšem třeba uvažovat také o síle toho kterého kritického hlasu a vlivu importu zahraničních časopisů, statí a recenzí v nich: tato periodika byla jednak abonována, jednak se i pro širší měšťanské vrstvy stávala dostupnými také v nově zakládaných veřejných čítárnách, v Praze kupříkladu již od roku 1772 za poplatek v Learned Clubu Wolfganga Gerleho v Karolinu, respektive ve zpřístupňovaných knihovnách, a zakládala diskuse soudobé širší veřejnosti. V Brně fungovala od roku 1774 čítárna Jakuba Bianchiho a větší význam než v Praze měly časopisy vídeňské.[90] Domácí časopisy se ovšem v této situaci ocitaly také v konkurenci dalších zahraničních médií, například i oblíbených osvícenských cestopisů, jež literatuře zpravidla věnovaly kritickou pozornost.[91]

Rozvoj časopisů v 18. století každopádně typologicky ilustruje postupnou diverzifikaci a institucionalizaci kritiky včetně kritiky v užším smyslu literární, a literární časopisy tak představují přirozené východisko studia kritické kultury. Navazují na své evropské předchůdce, respektive jejich typy, a nabízejí tedy zároveň i v českých zemích od poloviny 18. století možnost sledovat utváření literární kritiky jako problematiku interkulturních transferů. Vývojově nejstarší média kritiky jsou učenecké časopisy.[92] S jistým odstupem za západní Evropou se objevily od osmdesátých let 17. století v severo- a středoněmeckém prostředí a postupně se dále vyhraňovaly oborově, regionálně aj. a stávaly se platformou starší učenecké kritiky a jejích modernizovaných podob.[93] Svoji autoritu odvozovaly v prvé řadě z důkladné vědecké argumentace. Na britské předobrazy na počátku 18. století navázaly morální týdeníky, jež, pojaty jakoby nadčasově, propagovaly vzorové autory spolu se společenským životem městských vrstev za účasti divadla a krásné literatury, a významně tak působily na formování i širší literární veřejnosti.[94] Od konce první třetiny 18. století se v Evropě prosazovaly také divadelní, literárně-kulturní a přímo literárněkritické časopisy. V posledních dvou případech se ovšem jednalo o periodika reflektující literaturu v širším slova smyslu: vyhraněnější esteticky založené časopisy vznikly až v poslední čtvrtině 18. století.[95]

Pravidla byla v těchto pozdějších časopisech stále častěji aktualizována, s ohledem na vkus veřejnosti a jednotlivců, případně byly „školské“ kategorie přímo zavrhovány. To v praxi jistě nemuselo znamenat, že by rétorické postupy vymizely z implicitního očekávání recenzentů a čtenářů, napříště se ovšem nedalo opřít čistě o autoritu těchto norem a bylo zapotřebí je podkládat (stejně jako v estetice) empiricky či psychologicky, tedy perspektivou recepce díla. Vývojem v souvislosti s tím prošly i kritické žánry. Tak kupříkladu raný žánr kritiky, recenze, označovaný přitom v českých zemích ještě Josefem Jungmannem roku 1837 v možném obecném významu zkrátka jako „posudek, soud“,[96] změnil svým odpoutáním od jazykových a poetologických pravidel strukturu, otevřel se publicistickým formám a diferencioval se. Vedle nadosobní učenecké stylizace, ba proti ní nabídl prostor rozmanitým postupům, inscenacím autorství a způsobům zapojení publika a jeho soudů,[97] později se přiblížil dokonce až autonomnímu, programovému textu nastupující výmarské klasiky a romantiky.[98] Naprostá většina recenzí však zůstávala i nadále anonymní. Novým tištěným médiím, respektive obecné potřebě permanentní pozornosti se přizpůsobily také kontroverze v tradičních i nových formách (zmíněné „protičasopisy“) a žánrech.[99] Také ty přitom zapojovaly proti nadčasové učenosti publikum, ačkoli rozvoj nových forem zároveň nevylučoval využití některých tradičních, například horácovské satiry.[100] Pozornosti se napříč celým obdobím těšily i kritické dialogy apod. Takzvaný „chápavý“ typ literární kritiky, která si neklade za cíl potírat nedostatky, a naopak rozvíjí poetiku díla v jeho duchu, se ovšem do romantismu objevoval jen výjimečně.

Literární kritika a diferenciace literárního systému

Kritika a literární pole

Proměny kritické kultury přispívaly k tomu, že literární díla vystupovala rostoucí měrou jako součást otevřeného kánonu a tvůrčích strategií[101] vymezovaných tvarově vůči předchůdcům. Vzdalovala se tak od svých školsky rétorických a poetických vymezení, od dominance jazykové kritiky, na kterou se v momentech konstituce širšího systému literatury kriticky soustředili osvícenští učenci. Díla se tak vystavovala nedefinitivnosti soudů a jejich možné pluralitě. Příslušné procesy jsou v prostředí habsburské monarchie, respektive českých zemí, zřetelné například v básnictví, kde od F. G. Klopstocka přes Michaela Denise docházelo k inovaci v literárním systému na základě autonomního uchopení klasických veršových forem. Návraty k „vlastním“, národním konstantám, s oporou ve znovunalézaných staroněmeckých,[102] ale také středně- a staročeských „předchůdcích“,[103] byly provázeny četnými kritickými reflexemi autorů. Navíc tito autoři mohli využívat nejen paratexty — mj. oblíbené předmluvy —, ale samozřejmě také tvarové možnosti děl samých.[104] O takto vymezeném poli, do nějž literární kritika sice promítá své představy a organizuje jej,[105] zároveň v něm však vystupuje organizační prvek kánonu vymezovaného prostřednictvím díla a spolupodílí se na jeho „kapitálu“, budeme dále komplexně hovořit jako o (kritickém) literárním poli. Zatímco kritickou kulturu jsme vymezili jako programy, kódy a praktiky souzení o literatuře (a divadle), v tomto případě máme na mysli kánon, do nějž se promítají nároky kritiky a vztahy kritické kultury. Jde tedy o efekty, které má kritická kultura se svými požadavky na vztah autorů a veřejnosti na literární tvorbu.

Také literární pole má ve svém vymezení jakožto dynamický kánon/dílo své hranice. Ačkoliv byla literatura v 18. století pojímána široce, kritika se na ni nikdy nevztahovala v celé její šíři. Existovaly vždy příznakové žánry, které kritikové opomíjeli nebo které zůstávaly na okraji jejich zájmu. Byla to v první řadě starší „nízká“ literatura jako knížky lidového čtení, kramářské tisky, ale i tradiční improvizační komedie, o nichž v médiích kritiky takřka nenalézáme zmínky, a jestliže ano, tak především v povšechném negativním vymezení se vůči nim. Stejně tak nacházíme v osvícenských kritických časopisech velmi málo recenzí věnovaných typickým žánrům barokní zbožnosti, jako jsou kancionály. V poměru k vcelku prestižní roli, jež je jim většinou přisuzována, se zdají být podreprezentovány — zvláště do devadesátých let 18. století — také opera a ovšem, v oblasti divadelních forem, balet, spjaté se starší aristokratickou kulturou. Ve svých „nedokonalých“ podobách se stávají předmětem kritiky zaměřené na reformu činohry: „Odpadnou-li […] balety docela, nebude už herec na pochybách, jestli má celé své síly […] věnovat službám Thalii, anebo Terpsichoré. […] A komu to bude ku prospěchu? [P]ubliku, které náhradou za nedokonalé balety dostane dokonalejší činohry.“[106] Rovněž zde se můžeme domnívat, že tento nezájem mohl souviset s provázaností kritiky s měšťanským prostředím a důrazem na programové osvícenské žánry.[107] Každopádně její zaměření jen na některé oblasti písemnictví a scénického umění vedlo k tomu, že se žánry hodné kritiky silněji vydělovaly z širší oblasti písemnictví a nabývaly rysů dějinně proměnného kánonu.

Toto vyjednávání o místě díla v literárním poli, vztažené na jedné straně k otevřenému kánonu, na druhé straně k soudobým mocenským institucím, lze ilustrovat na kritikách románu v poslední čtvrtině 18. století. Román, jak známo, představoval pro dobu osvícenství ve střední Evropě zprvu spíše nízký a málo prestižní žánr. Přesto se těšil poměrně velké pozornosti kritiků. Většina románů, které v této době vycházely v Praze, včetně těch anonymních a veskrze komerčně zaměřených, nacházela své recenzenty, a to nejen v domácích, ale zvláště v nadregionálních kritických časopisech, jako je Allgemeine Literatur-Zeitung a (Neue) allgemeine deutsche Bibliothek. Ačkoli se zde recenzenti, jak ukážeme v jedné z dílčích kapitol této knihy,[108] vyjadřovali o těchto románech zpravidla s despektem, zásadní je, že román zůstával součástí čilé kritické diskuse a dynamických vztahů na kritickém poli. Tato pozornost kritiky bezesporu přispěla k rychlému vývoji žánru a posléze i vzestupu jeho prestiže po roce 1800. Ty žánry, které se udržely v centru kritické komunikace, se pak čím dál více jevily jako součást „krásné literatury“, tedy úžeji vymezeného literárního pole, naopak žánry, jako byla výše zmíněná kritika kázání, se ocitly na jejím okraji.

Kritika a zdroje prestiže v literárním poli

Takto pojaté literární pole má jistě blízko nejen k autonomizaci umění jako prosazování se svébytnosti systému, jak ji chápou Niklas Luhmann a S. J. Schmidt, ale i k původnímu užití koncepce literárního pole, sociologii Pierra Bourdieua.[109] Oba přístupy se nám jeví přes své rozdíly pro účely této práce v zásadě kompatibilní.[110] Ačkoli se Schmidt soustředil na profilování literárního systému a jeho rolí, a Bourdieu na rozlišení různých druhů kapitálu, žádný z nich nevnímal autonomizaci jednoduše jako vydělení umění ze společenských vztahů, ale spíše jako nový konfliktní typ vztahu. Luhmannovské přístupy hovoří o mezisystémových vztazích, které jsou určující pro konstituování jakéhokoli systému a tematizují jeho autopoietické možnosti, podle Bourdieua se autonomie umění, jak jsme o jejích principech uvažovali výše, vykupuje jen záměrným vymezováním se vůči mechanismům knižního trhu, a je tak nepřímo závislá na kapitalizovaném knižním trhu a mocenském poli. Oba přístupy se taktéž pokoušely popsat v rámci svých kategorií principy vnitřní diferenciace takto se autonomizujícího pole. Schmidt kupříkladu rozlišoval v návaznosti na Klause L. Berghahna mezi „občanskou“ a „estetickou veřejností“. Zatímco první z nich chápal jako starší, širší „osvícenské“ pojetí literatury, které se ještě nevymezovalo přímo proti knižnímu trhu v jeho společensky prospěšné dimenzi a utilitárnosti, druhou spojoval s proklamacemi umělecké autonomie a vědomou opozicí k mechanismům knižního trhu.[111] Bourdieu popisoval vyvstávání binárního literárního pole, kde se v protikladu k masové literatuře a divadlu etablovala idea umělecké avantgardy a umění pro umění. Jestliže jsme výše položili otázku vystupování „literatury“ v užším slova smyslu z písemnictví a s tím i další diferenciace literárního pole, nabízí se proto, abychom oba přístupy propojili a pokusili se tento proces komplexněji zhodnotit i v tomto rámci.

Aby toto rozšíření bylo vůbec možné také pro popis literární komunikace v českých zemích na konci 18. století, je ovšem zapotřebí předestřený model rozvoje moderního literárního systému za účasti kritiky ještě dále upravit, neboť Bourdieu, jak známo, vycházel z odlišné situace francouzské literatury v druhé polovině 19. století. Zatímco se tak mohl opřít o základní protiklad umění pro umění, které je spjaté s vysokým kulturním kapitálem, a masového umění, jež generuje finanční kapitál, 18. století v rakouských ani českých zemích tento základní protiklad v takové podobě neznalo.[112] Existovalo zde více zdrojů prestiže, jako například prospěšnost pro stát, reprezentace tohoto státu či zemských elit, osvícenská učenost překračující zemské či státní hranice apod., které pouze pomalu ztrácely svoji platnost pro — vůči starším poetikám se postupně emancipující — „krásnou literaturu“. Tyto zdroje rozhodně nestály v opozici k moci, zastupující tradici, a pokud ano, tedy spíše k její části jako ke konzervativním církevním autoritám, ale naopak se o ni opíraly.[113] Poslední čtvrtině 18. století ovšem nebyla úplně cizí, a to již na základě takových autorů, jako byl Charles Batteux, ani představa o „géniovi“, který stojí nad školskou normativní poetikou a povrchní společenskou morálkou a jehož Bourdieu pasoval do hlavní role ve své „genezi literárního pole“. Spíše omezené podmínky pro danou prestiž se přitom otevíraly převážně až v osmdesátých letech. Oba typy prestiže se každopádně vyhýbaly literatuře, která otevřeně slibovala bezprostřední finanční výdělek. Třebaže byly i kvantitativní produktivnosti a tržní úspěšnosti umožňující případně umělci zajištěnou existenci připisovány jisté hodnoty, označení jako „Vielschreiber“ (psavec) či „Skribler“ (pisálek, publicista), stejně jako upozornění na ziskuchtivost autora, vnímala i dobová kritika jako jednoznačně negativní. Takového autora vykazovala mimo ideální kánon a imaginární „parnas“. Pro autory, jako byl například Christian Heinrich Spieß, který si svými soubory povídek v osmdesátých a devadesátých letech vysloužil poměrně velkou pozornost kritiky i uznání svého talentu, se stala nálepka ziskuchtivého psavce osudnou.

Toto schéma geneze literárního pole a jeho hodnoty v době osvícenské pro názornost představujeme v následujícím modelu:

Jakkoli je tedy otázka hodnocení a zdrojů kapitálu v 18. století proti Bourdieuovu modelu odlišná, a právě v habsburské monarchii a českých zemích by do modelu přísně vzato bylo třeba zařadit i další proměnné, jako například zmíněnou koexistenci různých typů kapitálu,[114] k níž docházelo i v důsledku teprve se formujících konceptů novodobých autorských práv, je z hlediska kritické kultury v obou případech základní protiklad mezi uměním, které se profiluje jako „pouze tržní“, a uměním, které si chce nárokovat umělecké či veřejně prospěšné kvality, stejně relevantní. Můžeme tedy vycházet z představy pole, kde se vyskytují vedle finančního kapitálu alespoň dva typy prestiže — tradiční, odpovídající reprezentativní veřejnosti, ale i utilitárním potřebám státu, a „moderní“, která by odpovídala více či méně se autonomizující „estetické“ veřejnosti a kulturnímu kapitálu, jak jej popsal Bourdieu. Ani první uvedená forma literární prestiže se neslučovala s čistě zábavnou funkcí literatury, s „nízkými žánry“, jako je fraška či rytířský román, a nepokrytým zájmem autora o zisk z prodeje díla či inscenace představení. Tuto prestiž bylo naopak možné zúročit prostřednictvím aristokratického mecenátu, církevní či státní služby, jako v případě univerzitních kariér Augusta Gottlieba Meißnera, autora oceňovaného didaktického románu Alcibiades (1781–1788), či ve své době inovativní „bardské“ poezie Ignáce Cornovy spojující vysokou formu a státní a dynastickou loajalitu. Tento tradiční kulturní a symbolický kapitál tedy nijak neposiloval opozici autonomního umění a moci, jak o ní uvažoval Bourdieu, dovoloval však postupnou profilaci jednotlivých rolí literárního systému, jak jsme je popsali výše. Teprve druhý typ prestiže lze chápat jako „moderní“, který se pomalu kumuluje právě mimo tradiční reprezentativní prestiž i mimo čistě tržní kapitál ekonomický.

Souřadnice

Situace habsburské monarchie

Bádání o kulturní historii habsburské monarchie, jako jejíž specifickou součást zde historický svazek českých zemí závěru 18. století pojednáváme, věnuje nejpozději od šedesátých let 20. století rostoucí pozornost širším zdrojům a hodnotám osvícenství v katolické Evropě.[115] S tím souvisí na jedné straně i revize již zmíněné problematiky transferu severo- a středoněmecké literární kultury do tohoto prostředí a jeho efektů (příznačné jsou dnes reflexe ideologicky zatížené debaty o „josefinismu“ jakožto dominantním proudu modernizace v monarchii;[116] dokonce se objevují i otázky, zda lze dobové procesy vůbec zastřešit jediným společným pojmem).[117] Na druhé straně jsou ovšem revidovány i starší pokusy o tvorbu specificky rakouské kulturní historie.[118] Pro účel naší práce postačí pro začátek vyjít z dvojího: zaprvé, že osvícenci v monarchii přehodnocovali, v předeslaných „dílčích veřejnostech“, široké spektrum inspirací — již olomoucká Societas incognitorum Josepha von Petrasch pojila jak modenského Ludovica Antonia Muratoriho, tak lipského J. Ch. Gottscheda —,[119] a reagovali tak na krizi státu, vzdělanosti a společnosti. Zadruhé, že rozvoj osvícenství v monarchii byl stále více určován efekty primárně německojazyčné, v komplexní středoevropské mediální síti probíhající vernakularizace.[120] Příslušné proudy se promítaly do modernizace mnohonárodnostního státu, centra tehdejší Svaté říše římské, který dodával v institucích řadě tehdejších vzdělanců autoritu i jako úředníkům. To ostatně platí také o prostředí části řádů anebo zemských stavovských elit. Zároveň se tyto proudy vyznačovaly opožděností a synkretismem. Právě tak se ve veřejném prostoru otevíraly otázky novodobého literárního pole, kupříkladu prestižní reprezentativní instituce divadla, jež kladla důraz spíše na inkluzivnost světa jako božího díla než na kritickou aktivitu jednotlivce jako v protestantském Německu,[121] a vedly i k charakteristickým místním řešením. Dané podněty přispívaly, byť také konfliktně, k systémové diferenciaci vedle němčiny i v dalších jazycích monarchie.

Představitelé prosazující se německé mediální scény, kteří se také svou modernizovanou jazykovou normou situovali osvícensky nadkonfesijně[122] a neváhali vystupovat nejen jako dosud proti barokní předsudečnosti monarchie, ale i se zájmem o politiku osvícenských panovníků a místní učenost ve formující se německé mediální síti, dokonce projektovali své vize, respektive „německé“ instituce po vzoru Académie française ad., často přímo do Vídně. Tak mohl například už lipský průkopník kritického básnictví v němčině J. Ch. Gottsched hodnotit kladně skladbu Theresiade (1747) Franze Christopha von Scheyb, založenou jak na pro monarchii příznačné reprezentativní oslavě panovníka, tak ovšem i na Gottschedem zastávané reformě básnictví,[123] a následně Marii Terezii představit své modernizační plány. Ještě v polovině sedmdesátých let usiloval o uplatnění u jejího dvora i reformátor divadla G. E. Lessing. Příslušné proudy a do značné míry i domácí osobnosti, které se vůči nim vymezovaly, narážely ovšem na kulturní inerci vícejazyčného dvorského prostředí s nadále stavovsky diferencovanou veřejností a tradičními médii jako operou, a proto, ve spojení s reformami státu a koncepty společenské užitečnosti, budily zájem spíše v úřednicko-měšťanských vrstvách jako možná cesta sociálního vzestupu. Představiteli nové, s prvky polycentrismu a diskontinuity se utvářející německojazyčné kultury se tak stávali především úředníci a měšťané,[124] zprvu v institucích zakládaných zpravidla podle německých vzorů, jakkoli za významné podpory šlechtických elit, s možností záštity počinů a mecenátu kupříkladu v oblasti divadla, či vzdělaného kléru[125] (zatímco v olomoucké Societas incognitorum /1746/ ještě šlechta a kněží dominovali, ve vídeňské Deutsche Gesellschaft na podporu německé literatury v rakouských zemích /1761/, zednářských lóžích apod. sílil právě podíl nestavovských příslušníků). Jak ukazuje příklad Josepha von Sonnenfels — příznačně mnohostranně zasazené osobnosti této doby, která dokázala spojit vernakulární proudy s institucionálními a praktickými zájmy monarchie[126] —, kráčela tato literární modernizace ruku v ruce s diferenciací systémů práva, morálky ad. dle potřeb státu proti starším rolím aristokracie a církve.[127]

Poměrné provázání etablujícího se systému literatury v habsburské monarchii se zájmy státu, role státních autorit v zásadních střetech, jako již ve snahách o „očistu“ vlivného reprezentativního média divadla na přelomu šedesátých a sedmdesátých let, a ve srovnání se severo- a středoněmeckým prostředím pomalejší růst měšťanstva vedly i dále k jistému vztažení tohoto systému k politice státu. Týkalo se to tedy nejen raných reformních impulsů, jako postupného přechodu cenzury a školství do gesce státu od poloviny 18. století a jejich přiblížení soukromým a veřejným zájmům měšťanstva, odklonu od systému nakladatelských privilegií či alfabetizace. Náboženské a osobní svobody po nástupu Josefa II. na rakouský trůn roku 1780 příznačně otevřely cestu ke kritice jiného vlivného primárního média předchozí doby, kázání.[128] Záplava nových literárních děl, románů, ale i básnických skladeb, se velkou měrou týkala politiky státu.[129] Naopak utlumování tohoto systému v důsledku krize josefinismu a reakcí na revoluční otřesy za vlády Františka II. (I.) v následujících dvou desetiletích, které proti samostatnosti systému literatury a jeho autopoietickým mechanismům stavěly do popředí „pozitivitu“ diskuse, její přínos pro stát,[130] opět zrcadlilo problémy elit osvícenské doby v monarchii.[131] Rozvoj kritické kultury v monarchii přesto takto nelze zúžit: prostory vyjednávání o literatuře počínaly samotnými cenzory, kteří v různých případech byli sami literárně činní, působili jako inovátoři, ba stávali se ve svém působení předmětem sporů (srov. K. H. Seibta, Franze Josepha Fischera, Amanda Berghofera a jejich komplexní pozice v kultuře jejich doby).[132] Také rozvoj populárního měšťanského divadla a nakladatelského podnikání po sedmileté válce, představy jejich konkurenceschopnosti vytvářely příležitost pro literáty se znalostí středo- a severoněmeckých médií, kteří pak dovedně využívali vlny společenského zájmu. Konečně ani politika restaurace v devadesátých letech nevylučovala, aby v této době rostla knižní produkce a význam vazeb autorů z českých zemí i s propojujícím se zahraničním knižním trhem. Koncepty autonomie umění, jak je představovali Johann Wolfgang Goethe či Friedrich Schiller, se tak v monarchii v devadesátých let manifestovaly spíše nesoustavně, přece však nalézaly příjemce, ba i souputníky.[133]

Příslušné utváření kritické kultury v jejích propojujících se místních podobách, které s Moritzem Csákym sledujeme ve „vnitřní“ perspektivě, založené na vlastní etnické, lingvistické a kulturní heterogenitě regionu, a v perspektivě „vnější“, zohledňující transfer vnějších kulturních kódů, jako podvojném základu soudobé modernizace,[134] tedy dobře zrcadlí i v monarchii časopisecká scéna.[135] Po ambiciózním časopise Monathliche Auszüge Alt- und neuer Gelehrten Sachen, orgánu zmíněné Societas incognitorum již z let 1747–1748, se v důsledku sedmileté války a omezení knižního trhu objevila početnější periodika ve Vídni až od půle padesátých let 18. století, respektive, jako v dalších zemích monarchie, zvláště v následujících desetiletích. Obsáhla učenecké recenzní časopisy podle evropských vzorů jako Wienerische gelehrte Nachrichten, které se kriticky vyrovnávaly s knižní produkcí vůbec, přinášely obecněji modernizační impulsy, přitom však narážely na omezený zájem místních abonentů, a také morální týdeníky, jež ve znamení vlastenecké mravnosti svým různorodým, dialogicky podaným aktuálním obsahem oslovovaly nejen učenecké, ale vskutku i širší (zpravidla měšťanské) publikum. Tituly jako Der Österreichische Patriot původem saského vydavatele Christiana Gottloba Klemma či Der Mann ohne Vorurtheil Josepha von Sonnenfels rozšiřovaly čtenářstvo, mj. i o ženy, a více či méně konfliktně prosazovaly hodnoty osvícenské společnosti včetně způsobu komunikace (očištěný a nadregionálně srozumitelný jazyk, nepředsudečnost apod.) a umění (divadlo s jeho již reálným obecenstvem a stále výrazněji také literatura). Od sedmdesátých let pak docházelo, v doteku s dalšími médii jako básnickými almanachy, k další diferenciaci této scény, a to i ve znamení literatury v užším slova smyslu.[136]

Jakkoli významné byly přitom uvedené tituly v místním prostředí, přesahovaly, jak předesláno, svým záběrem a dosahem jen omezeně zemské hranice, a ani svou soustavností zpravidla nedokázaly konkurovat zahraničním recenzním časopisům, třebaže také řada z vlivných německých titulů procházela na expandujícím a diferencujím se trhu konce století existenční krizí.[137] Tak kupříkladu i s komickým eposem Melchior Striegel (1793) Josepha Franze Ratschkyho, který přitom obsahoval momenty konfrontace s protestantskou kulturou, se vedle knižních oznámení v několika denících monarchie v letech 1794 a 1795 kriticky vyrovnávaly především středoněmecké časopisy Neue allgemeine deutsche Bibliothek, Allgemeine Literatur-Zeitung a Der Neue Teutsche Merkur, a jako reprezentativní orgán katolického osvícenství s nadregionálním dosahem pouze — omezeně — Oberdeutsche allgemeine Litteraturzeitung (vydávaný od roku 1788 v Salcburku a posléze v Mnichově). Podobně i když se v monarchii nedostávalo divadelních periodik, objevovaly se zprávy v zahraničních, například v Theater-Journal für Deutschland v Gothě, v Litteratur- und Theater Zeitung či v Ephemeriden der Litteratur und des Theaters v Berlíně. To se zpravidla týkalo i děl z českých zemí. Třebaže se některé místní tituly snažily posuzovat také produkci z více částí monarchie, ba i ze zahraničí, a vycházely ve více městech, například v Praze a ve Vídni (Österreichische Monathsschrift) či v Praze a v Lipsku (Apollo) apod., a v souvislosti s tím nalézaly také jistý přeshraniční ohlas, narážela ovšem většina takových podniků na četná omezení. Dlouhodobější, systematičtější recenzní periodikum schopné posuzovat tvorbu v monarchii, a to i vícejazyčnou, představovaly až v letech 1802–1812 vídeňské Annalen der österreichischen Literatur. Kritika místní produkce zahraničními časopisy, v níž vystupovaly zmíněná odlišná východiska a publikum, ba dosud také protikatolické předsudky, vyvolávala v monarchii pochopitelně nesouhlasné reakce.[138]

Obecná specifika habsburské monarchie, ale též vlastní polycentričnost a diskontinuitu formování systému literatury, k němuž v ní od poloviny 18. století docházelo, zrcadlí i jednotlivá zemská prostředí jako právě české země, jimž se budeme podrobněji věnovat v následujícím výkladu. Specificky v nich vystupovaly situace a zájmy místních elit, zemské šlechty, kléru apod., jež mohly souznít se zprvu zvláště učeneckými, respektive i publicistickými počiny. Tak podniky v Uhrách — například časopisy Karla Gottlieba von Windische,[139] které se opíraly o přímé vazby tamějších evangelíků k německým protestantům —, ale i v českých zemích, jako již Monathliche Auszüge, spojovaly svébytně různé zdroje, včetně saských a vídeňských. Tomu napomáhal vnitřní knižní trh v monarchii a přesuny autorů mezi jednotlivými městy. Navzájem se tyto podniky ostatně stávaly příležitostně předmětem inspirace, jako pražský časopis Geißel der Prediger Karla Franze Guolfingera von Steinsberg pro Wöchentliche Wahrheiten für und über die Prediger in Wien Leopolda Aloise Hoffmanna v osmdesátých letech.[140] Tendence nejen reprezentovat místní osvícenost, ale i působit jako kritická autorita geograficky zesílila v těchto místních prostředích v souvislosti s centralizační politikou Josefa II. v osmdesátých letech, mj. s jeho jazykovými opatřeními, která prosazovala němčinu, a v souvislosti s lidovým osvícenstvím oživila různými způsoby vedle místních, historizujících kánonů otázku zemských jazyků v jejich jak reprezentativní, tak praktické rovině.

Kritická kultura prizmatem osvícenských časopisů v českých zemích

Poloha českých zemí u hranic habsburské monarchie s protestantským Saskem, Lužicí a Slezskem posilovala zmíněné střetání „vnitřních“ a „vnějších“ vlivů, katolické a protestantské kulturní tradice, které se podílely na rozvoji literatury, kritiky a její kultury.[141] Tomu přispívala místní jazyková situace, šíření němčiny — proti elitní latině, francouzštině apod. a ovšem proti „lidové“ češtině — mezi etablujícím se měšťanstvem.[142] S německojazyčným mediálním prostředím se však stále více setkávala či střetávala i starší, zpravidla k řádové kultuře vázaná učenecká obec:[143] to, že i ona jevila zájem o veřejný potenciál němčiny, dokládá její poměrná podpora moderátním verakulárním proudům a úcta ke K. H. Seibtovi. Tento jazyk konečně nabízel účast na veřejné sféře v duchu josefinismu i Židům.[144] Podstatná část autorů, kteří v českých zemích iniciovali vznik kritických časopisů, tak pocházela zvláště v sedmdesátých a osmdesátých letech 18. století z převážně protestantských či konfesionálně smíšených oblastí německých zemí. Jiní, jako Johann Ferdinand Opitz či L. A. Hoffmann, se sice narodili v Čechách, v protestantských zemích však pobývali a seznámili se zde s dobovými literárními proudy. Ovšem i autoři původem ze zahraničí přicházeli do Prahy nejčastěji přes Vídeň, kde navazovali první kontakty s pražskými a brněnskými aristokraty, divadelními společnostmi a nakladateli (podobná cesta se pak otvírala i autorům vídeňským jako Johannu Baptistovi von Alxinger). Z Prahy se někteří do Vídně také vraceli, aby tam zakládali nová periodika nebo pokračovali ve svých kariérách ve státních službách či na knižním trhu.

Přesun vybraných vydavatelů časopisů a kritiků názorně zobrazuje výše otištěná mapa, která ukazuje místa, odkud do českých zemí přicházeli.

Vzhledem k této provázanosti českých zemí se severo- a středoněmeckými literárními centry a zvláště v případě Brna s Vídní, v níž se periodika rozšiřovala již od poloviny padesátých let,[145] je pochopitelné, že také zde bylo pro kritiku charakteristeristické napětí mezi různými druhy časopisů, jak jsme je představili v kapitole o jejích médiích a výše. Také v českých zemích tak můžeme na jedné straně hovořit o proudu učenecké kritiky, zpravidla ve specializovaných recenzních časopisech, na druhé straně o osobité a zpravidla emocionálně založené kritice morálních týdeníků, později i o esteticky náročnější kritice nečetných beletristických časopisů a konečně, po celou dobu, o specifické kritice divadla, jež se objevovala jak v zmíněných typech periodik, tak nalézala svoji platformu v časopisech vlastních. A také v českých zemích se v poslední třetině 18. století vyvíjely výše popsané formy kritiky v čele s klíčovým žánrem recenze a s nimi i postupy polemiky.

Poměrně krátká doba existence většiny z uvedených periodik — jež běžně zanikala pro nedostatek předplatitelů, v konkurenci starších typů médií, jako knih, letáků či novin s příležitostnými kritikami a specializovaných forem jako básnických almanachů — a neúplnost dochovaných pramenů, jakož i přítomnost médií přeshraničních,[146] znesnadňuje úplný popis formující se kritické kultury.[147] Její typologické kontury jsou však přece dostatečně zřejmé, stejně jako význam periodických forem jako kvalitativně nové platformy ve chvílích kulturních zlomů na počátku sedmdesátých, přelomu sedmdesátých a osmdesátých anebo později počátku devadesátých let 18. století apod. Časopisy se totiž v řadě případů opíraly o společenské i tiskové aktivity, jimiž se již nedlouho před nimi profilovali K. H. Seibt, Johann Joseph Brunian, Ignác Born, Josef Dobrovský ad. a obecně jejich současníci;[148] k starším publikačním formám také v některých případech — jakožto k udržitelnějším — přecházely.[149] Modelovaly si však svoji „veřejnost“, otevřeně prosazovaly vlastní představy hodnotné literatury.[150] Už jejich nakladatelé a vydavatelé je zjevně vnímali a posuzovali i jako místně vystupující samostatný celek.[151]

Prvně jmenovaná učenecká forma kritiky se rozvíjela (nepočítáme-li krátkou existenci olomouckého měsíčníku Monathliche Auszüge) od počátku sedmdesátých let v časopisech Prager gelehrte Nachrichten a Neue Litteratur, následně v časopiseckých projektech Mikuláše Adaukta Voigta, Josefa Dobrovského a Františka Faustina Procházky ad.[152] Jakkoli se jedná o rozmanitě zaměřené projekty, ani přispěvatelé Prager gelehrte Nachrichten, ani pozdější autoři jako Voigt, Dobrovský či Procházka nespatřovali výrazný rozdíl mezi beletrií a naučnou literaturou a recenzovali nejen díla současná, nýbrž zčásti i minulá. Procházkův projekt Miscellaneen der Böhmischen und Mährischen Litteratur tak obsahuje především pojednání a studie o životě a díle několika literárně činných osobností z 15. nebo 16. století. Tradiční učenecká média kladla i nadále důraz na informativní funkci kritiky a dávala z velké části přednost anotacím děl před hodnotící, zvláště estetickou kritikou. V centru zájmu tedy stála v případě beletrie kritika jasnosti výrazu, morální argumentace a jazyková kritika, jak dokládají například strohé recenze románu pražské autorky Marie Anny Sagar Die verwechselten Töchter (Zaměněné dcery, 1771).[153] Obzvláště v Neue Litteratur, omezeně též v Prager gelehrte Nachrichten, však nalezneme i odlišné soudy. Takový je například posudek hry Josefa Bernharda Pelcla, bratra Františka Martina, Yaricko, který je připisován Christianu Löperovi. Psán je v duchu Hamburské dramaturgie G. E. Lessinga a spisovatel je zde oslavován jako shakespearovský génius.[154]

Již na začátku sedmdesátých let 18. století zasáhla české země také obliba morálních týdeníků neboli spectatorů (podle stejnojmenného britského předobrazu). K tomu sice došlo v těsném závěsu za Vídní, Lincem a Prešpurkem, kde se objevily již v šedesátých letech 18. století, ovšem v době, kdy jejich obliba v protestantských zemích severní, západní a střední Evropy již opadala. Poté, co v Praze vznikly jen během první poloviny sedmdesátých let týdeníky Die Unsichtbare, Die Sichtbare, Meine Einsamkeiten, Wöchentlich Etwas, Meine Zweifel vydávané Johannem Josephem Nunnem, Friedrichem Kepnerem, J. F. Opitzem ad., se obliba tohoto žánru v druhé polovině desetiletí rozšířila také na Moravu.[155] Od roku 1777 komentoval Heinrich-Georg Hoff brněnský divadelní život a literární vkus dle Voltaira v Poetische und Prosaische Beyträge zum Nutzen und Vergnügen. Pojednání o soudobých spisovatelích otiskl Johann Friedel v současně založeném prvním morálním týdeníku Troppauer Kleinigkeiten na území rakouského Slezska apod.[156] Kritika v morálních týdenících se výrazně lišila od učeneckých recenzních časopisů, jak předesláno, tím, že její vypravěč hodnotil aktuální kulturní dění z pozice vlastního prožitku, který se snažil předat expresivním výkladem čtenáři. Již proto se dosavadní důraz na kritiku jazyka přesouval směrem k „estetice dojetí“.[157] Tento osobitý přístup ke čtenáři očividně vyvolával konflikty s učeneckými časopisy, jak dosvědčují kritické recenze morálních týdeníků v Prager gelehrte Nachrichten[158] a Neue Litteratur.[159] Zatímco učenecká kritika v recenzních časopisech vytýkala morálním týdeníkům jejich epigonství a nezralost, J. J. Nunn jako vydavatel Die Unsichtbare naopak předhazoval této kritice blazeovanou neznalost a předpojatost.[160] Tato periodika také závisela na zájmech nakladatelů a vlivech knižního trhu bezprostředněji než velké kritické časopisy. Zatímco ty se zpravidla opíraly o podporu univerzitních i aristokratických zemských elit, v případě morálních týdeníků to byli často právě nakladatelé, kdo inicioval jejich vydávání. Byli to také obvykle nakladatelé, kdo v situaci, že si podobný časopis nedokázal udržet své čtenáře, jejich vydávání zastavoval. Ostatně vzhledem k pomeznímu charakteru morálních týdeníků mezi beletrií a žurnalistikou měla tato periodika obecně blíže k dobové literární produkci a řada z jejich autorů se současně profilovala jako básníci či povídkáři.[161]

Třetím charakteristickým typem periodika, který se v Praze prosadil již na počátku sedmdesátých let a v různých podobách se připomínal i v dalších desetiletích, byly časopisy divadelní. Prosazovaly, respektive kriticky hodnotily reformu divadla, která v závěru šedesátých a na počátku sedmdesátých let probíhala kromě Vídně i v Praze (divadelní problematika, s příznačným odporem k barokní rétorice a divadelním burleskám, se ostatně zvláště na počátku sedmdesátých let objevovala také v učeneckých a morálních týdenících). V situaci dosud jen šířící se „módní“ četby beletrie, a naproti tomu střetů o morální autoritu doby pojednávaly divadelní časopisy na případě divadla také aktuální společenské otázky a ukazovaly expertní autoritu vydavatelů. Posilovaly ji i odvolávkami k předobrazům — zvláště Denisi Diderotovi, G. E. Lessingovi nebo Josephovi von Sonnenfels. Proti prvním periodikům, která se soustředila na příslušné systémové změny a vyvolávala střety, jako Löperův Ueber das Prager Theater (Theatralisches Wochenblatt), zůstávaly pozdější časopisy a almanachy sice nezřídka spojeny se zájmy podporovatelů a provozovatelů divadel, hereckých společností apod., postupně v nich ovšem sílila zábavně-informativní složka. Některé z pozdějších časopisů, zvláště brněnský Allgemeines europäisches Journal Franze Josepha Franzkyho, který se v devadesátých letech snažil oslovit širší publikum v monarchii, nabízely dokonce obsáhlejší zpravodajství o více evropských městech.

Růst sebevědomí spisovatelů v českých zemích se od konce sedmdesátých let 18. století konečně promítl též do vyhraňování literárních časopisů zaměřených na poezii, krásnou prózu a kritiku této literatury v užším slova smyslu. Zde se setkáváme s prvními pokusy jasně vydělit beletrii z ostatní literatury, které se projevovaly jak v nové původní tvorbě a překladech, tak v její reflexi. Jedná se v prvé řadě o časopis Prager Museum, z něhož se dochovalo první a jediné číslo zřejmě z roku 1779, týdeník Spiegel der Welt vycházející v roce 1784 a o málo pozdější měsíčník Interessante Sammlung nützlicher Abhandlungen, kleiner Romanen, Erzählungen, und Fragmenten. Zatímco druhý a třetí jmenovaný časopis postrádají jednotné estetické zaměření, stejně jako pravidelnou recenzní literární kritiku, fragment Prager Museum naznačuje na místní poměry ambiciózní umělecký program ve stylu hnutí Bouře a vzdoru včetně odpovídající literární kritiky. Dojetí čtenáře k slzám a výlučnost básnictví, jež je většinové společnosti nepřístupné, zde tvoří nejvyšší estetické hodnoty. Obecné poučné zaměření je zde zároveň intenzivně nahrazováno, přes tradiční vzdělávací zaměření periodika, důrazem na dialog s publikem a jeho zájmy. Příslušné tendence, rychlé otevírání formujícího se literárního pole novým impulsům včetně beletristických, podpořila i sílící vlastenecká podpora vědy a umění, ve veřejném prostoru nejnápadněji zřízení nového divadla Františkem Antonínem Nosticem-Rieneckem roku 1783, v němž se dobově prosazovala za podpory kritické diskuse náročnější, zvláště německojazyčná činohra.[162] Vlivným inovátorem na literárním poli se stal také od roku 1785 v Praze působící profesor estetiky A. G. Meißner původem ze saské Lužice.[163] Naopak k dalšímu vymezení literárního systému vůči autoritě církve přispěla bezprostředně po vyhlášení josefínských tiskových svobod série polemik vedených v letácích, brožurách a časopisech. Příslušný rozmach komunikace, a to vedle elitních proudů také masové četby, a s ním spojený rozvoj kritiky podporovaly mimoto nové typy zábavně-poučných časopisů (Monatliche Beyträge zur Bildung und Unterhaltung des Bürgers und Landmanns, 1786–1789), a přispívaly tak k už dříve přítomné otázce literatury neužitečné, ba pro stát přímo škodlivé.

Od počátku devadesátých let 18. století ve spojitosti s protirevoluční kampaní a přehodnocováním užitečnosti osvícenství ve znamení „pozitivnosti“ kritiky a jejího přínosu k všeobecnému rozvoji vlasti[164] radikální tendence ustoupily a na stránkách periodik se naopak rozšířila diskuse právě o společenské závadnosti či nezávadnosti literatury, zatímco pravidelnější recenzní funkci přebírala zmíněná lipská, jenská, berlínská a další periodika s nadregionálními sítěmi recenzentů a ohlasem. Domácí diskuse mohla zčásti navázat už na osvícenské proudy, které vystoupily v souvislosti se záplavou polemických brožurek na počátku předcházejícího desetiletí. Nyní se jednalo především o historický, rytířský a gotický román, volnější divadelní formy a společenské hodnoty autonomizujícího se umění. To souviselo s nebývalým rozmachem „zábavného“ čtiva zvláště v měšťanských středních vrstvách. Jak konstatoval Michael Wögerbauer, literární kritika se proto stále více orientovala na čtenářská očekávání a kompetence. Tím se kritika přes narůstající konzervativní tendence dále odpoutávala od technicistní perspektivy produkce k perspektivě literárního působení a recepce.[165] I do domácí diskuse přitom pronikaly některé z programových textů zahraniční diskuse o umění, jako byla pojednání Johanna Gottfrieda Herdera, Friedricha Schillera a dalších přetištěná v Allgemeines europäisches Journal,[166] či dokonce zprostředkovaný převod Schillerových úvah o divadle jako morální instituci Prokopem Šedivým do češtiny v Krátkém pojednání o užitku, kterýmž ustavičně stojící a dobře spořádané divadlo způsobiti může.[167] Zatímco přednášky A. G. Meißnera a jeho časopis Apollo představovaly spolu s německými současníky i britskou tradici senzualistické estetiky, M. W. Voigt se ve svém spise Die Quellen der Seelenruhe, so wie sie der Mensch in seinem Gemüthe findet (Prameny duševního klidu, jak je nalézá člověk v svém nitru, 1799) snažil popularizovat estetiku Immanuela Kanta.[168] Se zpožděním se ovšem objevovaly i starší kanonické texty literární kritiky, jako Johannem Heinrichem Dambeckem ve verších přeložený Versuch über die Kritik (An Essay on Criticism, respektive Esej o kritice) Alexandra Popea.[169] Také české země se tedy stávaly dějištěm významných proměn literárního života, k nimž v sílící krizi koaličních válek na počátku 19. století v habsburské monarchii, v středoevropských souřadnicích, docházelo a které se zároveň jednostranně neřídily politickými otřesy.[170]

V této době se proměnil i formát většiny časopisů pro širší okruh čtenářů. Ty již netvořil jednotný výklad dosud jen občasně členěný do jednotlivých článků a spojený fiktivním vypravěčem, jako tomu bylo u morálních týdeníků, ale začaly se objevovat stálé rubriky a jednotlivé samostatné recenze. Svým způsobem se tak ve společenských časopisech devadesátých let spájí bezprostřednost a senzualistická argumentace, s níž přišly morální týdeníky a „kritické listy“, s jasnou strukturou recenzí, která bývala příznačná pro učenecký diskurs kritických časopisů. Stylově přitom na literární týdeníky Spiegel der Welt a Prager Allerley navazovaly Der Wahrheitsspiegel a krátce po roce 1800 časopisy Der Prager Allegoriker a Propyläen. Mezi žánrem učeneckých, kritických a vědeckých časopisů na jedné straně a literárních a společenských na straně druhé jsou konečně rozkročeny i tři asi nejambicióznější časopisecké projekty uzavírající námi zkoumané období — zmíněný čtvrtletník Allgemeines europäisches Journal,[171] Meißnerův měsíčník Apollo[172] a čtvrtletník Libussa, který vedl Joseph Georg Meinert. V jejich celku nalezneme spektrum příspěvků od původní beletristické tvorby a překladů, drobnějších recenzí divadelních představení v pražském Nosticově, respektive Stavovském divadle, a brněnském městském divadle, přes odborné rozbory či anotace starých tisků a nově nalezených rukopisů až po rozsáhlejší pojednání o historických a estetických problémech a studii o dějinách věd a vkusu v Čechách Františka Xavera Němečka apod.

Uvedená periodika a samostatně vydávaná kritická pojednání tak zrcadlí, přes politické otřesy a krize svých vydavatelů, postupný růst kritické kultury, jak se formovala v průběhu posledních desetiletí 18. století a ustalovala ve svých kódech, modelech a praxích. Od počátku tento proces charakterizuje kritika barokního dědictví, stýkání a potýkání se starší kulturou v úsilí o moderní vkus společnosti českých zemí a jeho propagaci navenek i odmítání čistě komerčních vlivů na literaturu a „pouhé zábavy“. Jen v ojedinělých případech však tento růst sebevědomí kritiky přecházel také do požadavků svébytného literárního hájemství estetického prožitku. Jen v náznaku tak můžeme hovořit o vymezování se „estetické veřejnosti“ v Berghahnově a Schmidtově slova smyslu. Oporou pro tyto tendence mohly být nové aktualizace „politiky díla“ starších průkopníků moderní německé literární kultury, například F. G. Klopstocka či G. E. Lessinga, senzualistická estetika v přednáškách A. G. Meißnera, pro část publika i koncepce „bezzájmového zalíbení“, jak ji v českých zemích šířily například zmíněné Voigtovy Die Quellen der Seelenruhe. Současně s tím se tematizovala inspirace „archaickým uměním“ opřená o preromantický kult geniality a heroické pojetí básníka.[173] Naopak podstatná část kritiky si nadále uchovala „učenecké rysy“ a s tím i úzký vztah k „mimoliterárním“ systémům morálky, politiky a vzdělání.

Vyjdeme-li z výše představené koncepce (kritického) literárního pole, můžeme v něm postavení těchto časopisů s jejich kritikou orientačně zobrazit tímto schématem:

Kritika a českojazyčná literatura

Modernizace a rozvoj systému literatury, který, jak jsme ukázali výše, v českých zemích strukturně posílil postavení němčiny a německojazyčné literatury, měly efekt nejenom na předchozí kulturu elit, ale dotýkaly se také veřejného postavení druhého zemského jazyka češtiny.[174] Z rozvoje vědy, školství, divadla a literatury apod. sice profitovala rovněž literatura českojazyčná — příkladem budiž jen revize biblického překladu osvícenskými učenci F. F. Procházkou a Václavem Fortunátem Durychem na podnět Marie Terezie v letech 1778–1780, respektive 1786, významná proti barokní svatováclavské bibli jako „klasický“ vzor i pro další tvorbu[175] —, tento jazyk se však jen omezeně prosazoval v úřednicko-měšťanském prostředí, které mělo pro literární diferenciaci prvořadý význam. V poslední třetině 18. století, ba nezřídka i v první půli století devatenáctého tak čeština vystupovala v dvojroli staršího reprezentativního zemského atributu, který se zakládal na její i mezinárodně vyzdvihované úrovni v humanismu,[176] a prostředku komunikace s širšími lidovými vrstvami. Jinými slovy: nejen latině — jejíž kulturně privilegovanou roli přímo omezovaly probíhající reformy —, ale také češtině hrozily modernizační procesy tím, že sama diferenciace bez uvedených sociálních procesů dále omezí postavení tohoto jazyka. Takto se mohla čeština stát, jako klasická latina v programech novohumanistických autorů, jak zdrojem konfrontace s představiteli barokní „nabubřelosti“ (na způsob moderní, standardizované němčiny) a ovšem i s centralizačními snahami josefinismu a s nimi spojenou kulturou,[177] tak, na rozdíl od latiny, snah o rozvoj měšťanské nadstavovské veřejnosti i v tomto jazyce, a v devadesátých letech opět o kontrolu literární komunikace ze strany státních a zemských elit a střetů s „módními“ německými proudy.[178] Poslední jmenovaný aspekt se pojil i se sílícím lidovým osvícenstvím.

Starší rozpětí, které bylo nově artikulováno v momentě prudkého rozvoje knižního trhu včetně prvních časopisů v českých zemích na přelomu šedesátých a sedmdesátých let 18. století kupříkladu ve známém spise „potomka Slovanů“ Františka Josefa Kinského Erinnerung über einen wichtigen Gegenstand von einem Böhmen (Připomenutí důležité věci od jednoho Čecha, 1773),[179] přecházelo od obecnější konfrontace s jezuitskou instrumentalizací vernakulárních jazyků, tedy i od obran „husitského“ jazyka, jeho osobitých hodnot a výtek netolerantních konfiskací českých knih, k rozmanitým kulturním programům současníků.[180] Sám Kinský ještě v situaci nesamozřejmé německojazyčné komunikace vyšších vrstev zdůrazňoval, že „i Němci mají své krásné duchy, kteří myslí, jako mysleli Bouhoursové a Fontenellové“, a hájil němčinu a její novodobý kánon, Ch. F. Gellerta, Salomona Gessnera, F. G. Klopstocka nebo G. E. Lessinga, proti předsudkům, případně učenosti staršího typu.[181] V případě češtiny kladl důraz, vedle jejích hodnot o sobě a motivů historicko-výchovných, spíše na užitečnost v praktické komunikaci. Naposledy uvedená perspektiva ostatně nebyla vzdálená ani pozici státu, který přes známé dopady josefínských nařízení uvažoval i o češtině jako o prostředku modernizace náboženství, školství, respektive dalších oblastí života soudobé společnosti, a v osobnostech jako v pracovníkovi Tiskárny normální školy v Praze Františku Janu Tomsovi, autorovi Böhmische Sprachlehre (Česká mluvnice, 1782) a dalších knih a překladů, nalézal pro uvedenou činnost i vedle kněžích a řeholníků vlivné a do dnešní doby pouze omezeně doceněné spolupracovníky.[182] Takto kupříkladu sám císař Josef II. navštívil k údivu některých současníků českojazyčná představení v Boudě. Příslušná dvojí tendence pak vyvrcholila zřízením univerzitní profesury českého jazyka v Praze v roce 1793, za známé rozhodující podpory českých stavů.

Již od počátku sedmdesátých let byl přitom nad tyto politické postoje tematizován i vztah dichotomické komunikace v češtině k utvářejícímu se německojazyčnému systému literatury, potažmo principů, jež mají tuto komunikaci organizovat. Klíčovou roli tu zaujímaly otázky edic[183] a překladu,[184] případně i výkladu české minulosti obecně, a až postupně novin a dalších periodik. Vzhledem k tomu, že sama novodobá německojazyčná literatura zprvu teprve nalézala své publikum a přes zájem přinejmenším o její populárnější projevy[185] se teprve utvářela její kritická kultura, vystupovaly v diskusi o českojazyčném písemnictví i obecné, analogické představy, které vyzvedaly samu kulturu četby vedené německým kánonem osvícenské doby také mezi těmi, kteří nemluví německy. Tak recenzent první české činohry v Kotcích, překladu hry Herzog Michel (Kníže Honzík) Johanna Christiana Krügera od Jana Josefa Zeberera, v Prager gelehrte Nachrichten roku 1771 vycházel z historických hodnot češtiny, zdůraznil schopnosti překladatele, vyzýval jej však, aby se v dalších pracích přesunul k představitelům populární měšťanské četby v němčině Gellertovi či Gessnerovi: „Jaké příjemné překvapení by to bylo pro ty, kteří ještě nečtou německy; možná by přitom mnohý člověk zapomněl na své husitské knihy, které čítává většinou stejně jenom z dlouhé chvíle, a proto, že jsou napsány v jeho mateřském jazyce.“[186] I recenzent prvního představení v češtině v Boudě roku 1786 v Prager k. k. Oberpostamts-Zeitung vnímal překlad jako počin pro zjemnění vkusu těch, kteří mají dosud málo vhodných knih ve svém jazyce.[187] Když se ovšem na počátku 19. století vskutku objevila tiskem populárnější, náročnému měšťanskému publiku určená počeštění německé prózy, příznačně se již, v situaci obezřetně sledovaného německojazyčného literárního pole v porevolučních českých zemích, stávala předmětem výtek experimentů v jazyce, ve kterém podobné náročné publikum v současnosti neexistuje a který je nadto sociálně ukotven.[188] Příznačně neuspěl ani Pelclův projekt české „Hromady“ z roku 1794, v zásadě dle vzorů lipských a vídeňských „německých“ společností, a přitom učenecky soustředěné na češtinu „zlatého věku“.[189] Českojazyčnou literaturu posléze etablovaly, vedle populární tvorby a divadla, spíše díla autorů jako František Ladislav Čelakovský, která byla založena na systematické umělecké práci s lidovou slovesností a zároveň dokázala vyvolat v době rostoucího zájmu o národní historii a slovesnost jistý veřejný ohlas.

Potenciálně početná obec českých divaček a diváků, čtenářek a čtenářů neznalých němčiny, a tedy pocházejících často z nižších, venkovských vrstev, zároveň s těmito symbolicko-praktickými ohledy již v závěru 18. století přitahovala konkrétní pozornost představitelů divadelního života a knižního trhu, kteří uvažovali o efektech vzdělanosti a nové komunikace jako o svých šancích. Tento zájem nelze zúžit nacionálně, na rodilé Čechy. Tak uvažoval anonymní autor Beobachtungen in und über Prag, von einem reisenden Ausländer (Pozorování Prahy a o Praze od cestujícího cizince, 1787), snad zde přechodně usazený Friedrich E. Arnold, o tom, že jakkoli je pro Čechy nezbytná němčina, kultivovaná čeština tu na rozdíl od nářeční němčiny nepůsobí neohrabaně, a vyzýval k jejímu povznesení na základě humanistické tradice českých zemí.[190] Konkrétně se zabýval rentabilitou českého divadla. Přímo ze strany autorů a herců je třeba jmenovat zvláště okruh bratří Thámů, který se v souvislosti s demokratizací a rozšířením literárního života v osmdesátých letech obracel k strukturně širšímu, mj. úřednicko-měšťanskému publiku, josefínským kněžím a dalším recipientům znalým také češtiny:[191] přesto však thámovské snahy narážely jak na nerozvinuté zázemí českého psaní a spolu s ním na hlasy, že divadlo má nízkou úroveň a nepředstavuje školu mravů,[192] tak na ekonomické obtíže a posléze snahu o obnovu kontroly nad divadlem a literaturou ze strany státu, jak vystupovala po Francouzské revoluci. Proti souvislé lince vývoje vernakularizace v českých zemích, jak ji načrtává na případě oblíbených básnických almanachů Michael Wögerbauer,[193] je po této stránce výmluvný i zlom mezi Básněmi v řeči vázané Václava Tháma a počiny Antonína Jaroslava Puchmajera. Příznačnou postavou českojazyčné literatury přelomu 18. a 19. století v českých zemích se tak stávali osvícenský filolog Josef Dobrovský, jakožto autorita blízká aristokratickým zemským elitám, s vlasteneckými filology spolupracující nakladatel Václav Matěj Kramerius či osvětově působící písmák Jan Rulík. Četbu v češtině vnímali jako předmět studia vzorové minulosti a zároveň i nástroj kultivace širších vrstev ve spojení s vlasteneckým zemským programem.[194]

K příslušné situaci přitom přispělo to, že pro česky psanou literaturu, tak jak se v thámovských pokusech snažila v omezených podmínkách programově navázat na starší slovesné dědictví, nevzniklo v 18. století kritické periodikum, nepočítaje některé snahy okruhu například v — německojazyčných — novinách Das Pragerblättchen,[195] ba že dosud zjevně čelila základním filologickým otázkám, kupříkladu prozodickým, jež přitom byly zásadní pro vyzdvihovanou kulturní osobitost. Thám sám se ostatně otevíral školským autoritám, když básnictví tradičně hájil jako část učenosti.[196] Česky psané literatuře v širším slova smyslu se sice dostávalo soustavnější pozornosti ve vzdělávacích periodikách jako Kalender für Aufseher, Katecheten und Lehrer der Nationalschulen im Königreiche Böhmen (1789–1798) Ignáce Richarda Wilflinga a později zvláště díky Josefu Dobrovskému i ve vídeňských Annalen,[197] zpravidla ovšem i zde ze starší informativní, případně filologické perspektivy (obvykle reklamně pak v Krameriových novinách). Jak ukázaly novější sondy do díla Josefa Dobrovského, jež zdůraznily jeho ideologické aspekty,[198] nelze právě tuto plodnou syntézu literátů s učenci v českojazyčné literatuře devadesátých let přeceňovat jako jediné možné východisko tehdejší tvorby a pozornost je třeba věnovat i soudobé regulaci literatury a šíři střetů s ní.[199] Otázka dalších cest a cílů českojazyčné literatury, ve spojení s novými periodickými projekty, jako Hlasatel český (1806–1808, 1818) Jana Nejedlého s programovými texty Josefa Jungmanna, však již přesahuje vlastní rámec tázání této knihy.

1Polemicky k četným aktualizacím osvícenství Andreas PEČAR — Damien TRICOIRE, Falsche Freunde. War die Aufklärung wirklich die Geburtsstunde der Moderne? Frankfurt am Main — New York, 2015. K inscenacím osvícenství jako počátku modernity obecně Albrecht KOSCHORKE, Wahrheit und Erfindung. Grundzüge einer Allgemeinen Erzähltheorie, München 2012, s. 270–277.

2Jürgen HABERMAS, Strukturální přeměna veřejnosti. Zkoumání jedné kategorie občanské společnosti, Praha 2000.

3Niklas LUHMANN, Sociální systémy. Nárys obecné teorie, Brno 2006.

4IDEM, Gesellschaft der Gesellschaft 1, Frankfurt am Main 2006, s. 212–214.

5Siegfried J. SCHMIDT, Die Selbstorganisation des Sozialsystems Literatur im 18. Jahrhundert, Frankfurt am Main 1989, s. 420.

6Steffen MARTUS, Werkpolitik. Zur Literaturgeschichte kritischer Kommunikation vom 17. bis ins 20. Jahrhundert mit Studien zu Klopstock, Tieck, Goethe und George, Berlin 2008, s. 9.

7Pierre BOURDIEU, Pravidla umění. Geneze a struktura literárního pole, Brno 2010.

8Ibid., s. 73; k situaci habsburské monarchie např. Norbert Christian WOLF, Der Raum der Literatur im Feld der Macht. Strukturwandel im theresianischen und josephinischen Zeitalter, in: Franz M. Eybl (ed.), Strukturwandel kultureller Praxis. Beiträge zu einer kulturwissenschaftlichen Sicht des theresianischen Zeitalters, Wien 2002, s. 45–70.

9Francouzské vydání Wiener Zeitung, započaté roku 1757, v roce 1769 příznačně zaniklo. Obecně viz Michael WÖGERBAUER, Vernakularizace — alternativa ke konceptu národního obrození, Česká literatura 56, č. 4, 2008, s. 461–490, k převážně německy artikulovanému osvícenskému hnutí v židovské komunitě (haskala) a jeho konfliktům s tradicí srov. Hillel J. KIEVAL, Languages of Community. The Jewish Experience in the Czech Lands, Berkeley 2000, s. 38n.

10Michelangelo D’APRILE — Agnieszka PUFELSKA (edd.), Aufklärung und Kulturtransfer in Mittel- und Osteuropa, Saarbrücken 2009. K východiskům podobných přístupů viz např. Daniela TINKOVÁ, Mezi psem a vlkem. Osvícenské příšeří v české historiografii, in: Jaroslav Lorman — eadem (edd.), Post tenebras spero lucem. Duchovní tvář českého a moravského osvícenství, Praha 2008, s. 14–29, zde s. 15n.

11Po starší práci Josefa Hanuše např. Jiří KROUPA, Alchymie štěstí. Pozdní osvícenství a moravská společnost 1770–1810, Brno–Kroměříž 1987; Ivo CERMAN, Šlechtická kultura v 18. století. Filozofové, mystici, politici, Praha 2011, s. 275n.; Claire MADL, „Tous les goûts à la fois.“ Les engagements d’un aristocrate éclairé de Bohême, Genève 2013 (tyto a další níže uvedené práce ilustrují rozvoj bádání a nekladou si nárok na úplnost).

12Viz kupř. Milan KUDĚLKA, Spor Gelasia Dobnera o Hájkovu kroniku, Praha 1964, pokud jde o mediální strategie účastníků; Jiří BERAN, Ze zápasů mezi borniány a seibtiány, Literární archiv, č. 5, 1970, s. 26–51; Oldřich KRÁLÍK, Josef Dobrovský a Gelasius Dobner. Příspěvek k dějinám osvícenské kritiky, in: Bohuslav Havránek — Julius Dolanský (edd.), Josef Dobrovský 1753–1953. Sborník studií k dvoustému výročí narození, Praha 1953, s. 361–412.

13Viz např. Tomáš HLOBIL, Výuka dobrého vkusu jako státní zájem. Počátky pražské univerzitní estetiky ve středoevropských souvislostech 1763–1805, Praha 2011; Ivo CERMAN, Secular moral philosophy. Karl Heinrich Seibt, in: Idem — Rita Krueger — Susan Reynolds (edd.), The Enlightenment in Bohemia. Religion, Morality and Multiculturalism, Oxford 2011, s. 147–168; resp. IDEM, Erziehungskunst nach Karl Heinrich Seibt. Zur Pädagogik der Aufklärung in Prag, Journal für Kultur und Geschichte der Deutschen im östlichen Europa 1, 2020, s. 135–156.

14Viz Gudrun LANGER, Die Bewertung des Barock in der tschechischen und österreichischen Literaturgeschichtsschreibung des 18. Jahrhunderts, München 1984.

15Naposledy Michael WÖGERBAUER et al. (edd.), V obecném zájmu. Cenzura a sociální regulace literatury v moderní české kultuře 1–2. 1749–2014, Praha 2015, resp. Claire MADL — IDEM — Petr PÍŠA, Na cestě k „výborně zřízenému knihkupectví“. Protagonisté, podniky a sítě knižního trhu v Čechách (1749–1848), Praha 2019.

16Alena JAKUBCOVÁ — Matthias J. PERNERSTORFER (edd.), Theater in Böhmen, Mähren und Schlesien. Von den Anfängen bis zum Ausgang des 18. Jahrhunderts. Ein Lexikon, Wien 2013.

17Arnošt KRAUS, Pražské časopisy 1770–1774 a české probuzení, Praha 1909, s odkazy k předchůdcům.

18Např. Miloslav HÝSEK, Jungmannova škola kritická, Listy filologické 41, 1914, s. 230–270, 350–372, 442–450; jako řídký pohled, který překračuje hranice českých zemí, zasahuje však jen omezeně kritiku v užším smyslu literární, Vojtěch JIRÁT, Slavisches in den Göttingischen Gelehrten Anzeigen 1739–1790. Ein Beitrag zum Problem „Herders Vorgänger“, in: Xenia Pragensia Ernesto Kraus septuagenario et Josepho Janko sexagenario ab amicis collegis discipulis oblata, Pragae 1929, s. 121–181.

19Pro dané téma viz zvláště studie Helgy MEISE, např. Morality, fiction and manners in the moral weeklies in Prague, in: I. Cerman — R. Krueger — S. Reynolds (edd.), The Enlightenment, s. 89–111 s dalšími odkazy.

20Např. Markus WIRTZ, Josef Dobrovský und die Literatur. Frühe bohemistische Forschung zwischen Wissenschaft und nationalem Auftrag, Dresden 1995. Spíše okrajový zájem o otázku projevil Peter DREWS v pracích k česko-německým literárním vztahům, např. Deutsch-slavische Literaturbeziehungen im 18. Jahrhundert, München 1996. Podobně byl sledován také český ohlas některých osobností zahraničních, viz zvláště Jan LAVIČKA, Denis Diderot a česká společnost 18. století, Acta Universitatis Carolinae. Philosophica et Historica 28, 1983, s. 43–56.

21Arnošt KRAUS, Německá literatura na půdě Československé republiky. Do roku 1848, in: Albert Pražák — Miloslav Novotný (edd.), Československá vlastivěda 7. Písemnictví, Praha 1933, s. 297–324; zde mj. k Ludwigu Eduardu Zehnmarkovi, Georgu Petru Brucknerovi, kteří působili na Moravě, apod.

22Felix VODIČKA, Cesty a cíle obrozenské literatury, Praha 1958. Viz zde s. 9.

23Moritz CSÁKY, Culture as a Space of Communication, in: Johannes Feichtinger — Gary B. Cohen (edd.), Understanding Multiculturalism. The Habsburg Central European Experience, New York — Oxford 2013, s. 187–208, zde s. 187.

24Helga MEISE, L’Aufklärung en Bohême. Etudes de cas, Montpellier 2006 (rukopis). Srov. naopak EADEM, Morality, s odkazy k dalším autorčiným pracím.

25S. J. SCHMIDT, Die Selbstorganisation.

26Michael WÖGERBAUER, Die Ausdifferenzierung des Sozialsystems Literatur in Prag (1760–1820), disertační práce, Universität Wien, Wien 2006, s. 386.

27Ibid., s. 395.

28Ibid., s. 389.

29Srov. kriticky již A. KRAUS, Pražské časopisy, s. 67.

30Ke kořenům tohoto postoje vlastně již v obecnější osvícenské konfrontaci s barokním dědictvím v monarchii srov. G. LANGER, Die Bewertung.

31Srov. Dalibor KOPECKÝ, Hegemonie neuböhmischer Literatur 1, Ost und West 2, 1838, s. 176–177, 180–181, 189–190; 3, 1839, s. 91, 95, 100–101, 119.

32Felix VODIČKA (ed.), Dějiny české literatury 2. Literatura národního obrození Praha 1960, s. 29, zvýr. DD — VS.

33K etymologii a pojmovým dějinám viz Claus von BORMANN, Kritik, in: Joachim Ritter — Karlfried Gründer (edd.), Historisches Wörterbuch der Philosophie 4, I–K, Basel 1976, sl. 1249–1262.

34Podrobněji ke genezi osvícenského kriticismu v českých zemích ve vztahu k filologii srov. např. Walter SCHAMSCHULA, Die Anfänge der tschechischen Erneuerung und das deutsche Geistesleben (1740–1800), München 1973.

35Srov. Michel FOUCAULT, Was ist Kritik? Berlin 1992.

36Viz např. Harm KLUETING, The Catholic Enlightenment in Austria or the Habsburg Lands, in: Ulrich Lehner — Michael Printy (edd.), A Companion to the Catholic Enlightenment in Europe, Leiden–Boston 2010, s. 127–164.

37Karl Heinrich SEIBT, in: T. HLOBIL, Výuka, s. 92n.

38„Mein Hauptsatz ist: Nie mit Autorität, sondern mit Gründen und nicht eher zu streiten, als bis man sich ziemlich in seinem Fache umgesehen hat.“ František Michálek BARTOŠ — Josef Ludvík FISCHER, Z korespondence Dobrovského, Časopis Národního musea 103, 1929, s. 145–163, zde s. 159. K působení Seibta na Dobrovského srov. již Vincenc BRANDL, Život Josefa Dobrovského, Brno 1883, s. 3n.

39Petra GEKLER, Criticism, in: Michel Delon (ed.), Encyclopedia of Enlightment 1, A–L, London — New York 2013, s. 346–349, zde s. 347.

40Srov. Johann Christoph ADELUNG, Grammatisch-kritisches Wörterbuch der hochdeutschen Mundart 2, F–L, Wien 1811, s. 1791n. Naopak v pracích jiných současníků, Gottholda Ephraima Lessinga či Johanna Gottfrieda Herdera, figuroval termín literatura vesměs pozitivně a zrcadlil vyčleňování se příslušného systému (srov. např. Johannes G. PANKAU, Literatur, in: Gert Ueding /ed./, Historisches Wörterbuch der Rhetorik 5, L–Musi, Tübingen 2001, s. 276–305).

41Josef JUNGMANN, Slovník česko-německý 2, K–O, Praha 1836, s. 339.

42Srov. Dalibor TUREČEK — Peter ZAJAC (edd.), Český a slovenský literární klasicismus. Synopticko-pulzační model kulturního jevu, Brno 2018.

43Václav ČERNÝ, Co je kritika, co není a k čemu je na světě, Brno 1968, s. 11n. Starší práce ke vztahu pojmů literatura a krásné vědy shrnuje T. HLOBIL, Výuka, s. 82.

44Srov. Herbert JAUMANN, Critica. Untersuchungen zur Geschichte der Literaturkritik zwischen Quintilian und Thomasius, Leiden etc. 1995.

45Srov. Werner FAULSTICH, Mediengeschichte von 1700 bis ins 3. Jahrtausend, Göttingen 2006, s. 16n., k jeho rozpětí v českých zemích Pavel BĚLINA — Jiří KAŠE — Jan P. KUČERA, Velké dějiny zemí Koruny české 10. 1740–1792, Praha 2001, s. 217n. Funkční vymezení tohoto pojmu zůstává každopádně dosud otevřeným předmětem bádání (srov. např. diskusi o monografii Friedricha VOLLHARDTA Gotthold Ephraim Lessing. Epoche und Werk, Göttingen 2018).

46Srov. v poslední době např. Andreas ÖNNERFORS, Freemasonry and civil society: reform of manners and the Journal für Freymaurer (1784–1786), in: I. Cerman — R. Krueger — S. Reynolds (edd.), The Enlightenment, s. 111–127.

47Srov. Werner FAULSTICH, Die bürgerliche Mediengesellschaft (1700–1830), Göttingen 2002.

48Niklas LUHMANN, Grundrechte als Institution. Ein Beitrag zur politischen Soziologie, Berlin 1974, s. 27, resp. S. J. SCHMIDT, Die Selbstorganisation, s. 67n.

49Srov. D. TUREČEK — P. ZAJAC (edd.), Český a slovenský literární klasicismus.

50Klaus WEIMAR, Geschichte der deutschen Literaturwissenschaft, München 2003, s. 62–78.

51Srov. Michael Wenzel VOIGT, Die Quellen der Seelenruhe, so wie die der Mensch in seinem Gemüthe findet, Prag 1799.

52Viz S. J. SCHMIDT, Die Selbstorganisation, s. 409n.; P. BOURDIEU, Pravidla, s. 71n.

53Je sice zřejmé, že v praxi se v německých zemích tradiční „učenecké“ a „literárněkritické“ autority často blížily, mj. v komunikačních a argumentačních strategiích (viz např. Thomas ANZ — Rainer BAASNER, Literaturkritik. Geschichte, Theorie, Praxis, München 2004, s. 28n.), zároveň však i zde vystupovalo rozlišení novodobého kritika proti starému učeneckému, jež se kupř. ve Francii objevovalo dokonce už od 17. století (Thomas ANZ, Literaturkritik und Rezensionskultur in Deutschland, in: Gabriele Rippl — Simone Winko /edd./, Handbuch Kanon und Wertung. Theorien, Instanzen, Geschichte, Stuttgart–Weimar 2013, s. 146–153, zde s. 147).

54S. J. SCHMIDT, Die Selbstorganisation, s. 280.

55Srov. ibid., s. 285n.

56M. FOUCAULT, Was ist Kritik?, s. 238; viz i J. HABERMAS, Strukturální přeměna, s. 105.

57[Christian LÖPER?], Ankündigung eines Wochenblats mit der Aufschrift: Neue Litteratur, Neue Litteratur, 17. 7. 1771, nestr.

58Srov. Walter DENGLER, Johann Christoph Adelungs Sprachkonzeption, Frankfurt am Main etc. 2003.

59Thomas PEKAR, Öffentlichkeit, in: Gert Ueding (ed.), Historisches Wörterbuch der Rhetorik 6, Must–Pop, Tübingen 2003, s. 391–404.

60Srov. již J. HABERMAS, Strukturální přeměna, s. 86n., a mnozí další.

61W. FAULSTICH, Mediengeschichte, s. 16n. K nečasovosti podobného členění, a naopak soudobému počátečnímu tíhnutí k „publiku“ jednomu, které se dále diferencovalo v pozdním osvícenství, viz Wolfram SEIDLER, Buchmarket und Zeitschriften in Wien 1760–1786. Studie zur Herausbildung einer literarischen Öffentlichkeit in Österreich des 18. Jahrhunderts, Szeged 1994, s. 68.

62„Freilich wäre zu wünschen, daß Deutschland die Sittenreinigung seiner Einwohner […] auf Kosten der ädelsten, die sich mit Ruhme dafür zu belohnen weis, dergleichen öffentliche Schulen des guten Geschmackes anlegen könnte.“ [Johann Joseph NUNN?], Die Unsichtbare, č. 7, 21. 4. 1770, s. 57–64. K příslušným konkurencím srov. Leslie BODI, Tauwetter in Wien. Zur Prosa der österreichischen Aufklärung 1781–1795, Frankfurt am Main 1977, s. 40n.; Franz M. EYBL, Hanswurststreit und Broschürenflut. Die Struktur der Kontroversen in der österreichischen Literatur des 18. Jahrhunderts, in: Wendelin Schmidt-Dengler — Johann Sonnleitner — Klaus Zeyringer (edd.), Konflikte — Skandale — Dichterfehden in der österreichischen Literatur, Berlin 1995, s. 25–35, zde s. 31.

63Srov. S. J. SCHMIDT, Die Selbstorganisation, s. 285n.

64„Dieß kann ich […] das Publicum im Namen der Verfasser […] versichern, daß sie sich von ihrer Eigenliebe keineswegs verleiten lassen, zu glauben, daß ihre Arbeit ohne Fehler sey; sie dringen solche auch den Lesern nicht als ein Muster der Schreibart oder der Kunst auf, sondern geben sie bloß als einen Beytrag zur Litterargeschichte ihres Vaterlandes heraus.“ Adaugtus VOIGT, Von der Aufnahme, dem Fortgange, und den Schicksalen der Wissenschaften und Künste in Böhmen, in: Franz Martin Pelzel (ed.), Abbildungen böhmischer und mährischer Gelehrten und Künstler 1, Prag 1773, s. IX–XLII, zde s. XLI.

65Viz rozlišení „materiálního“ (materieller) a „interpretačního“ kánonu (Deutungskanon), Renate von HEYDEBRAND (ed.), Kanon — Macht — Kultur. Theoretische, historische und soziale Aspekte ästhetischer Kanonbildungen, Stuttgart–Weimar 1996, s. 613.

66K situaci českých zemí viz např. M. WIRTZ, Josef Dobrovský.

67Viz např. Joseph DOBROWSKY, Geschichte der böhmischen Sprache, in: Neuere Abhandlungen der Königlichen böhmischen Gesellschaft der Wissenschaften, sv. 1, 1791, s. 311–364; Ignaz CORNOVA, Der große Böhme Bohuslav von Lobkowicz zu Hassenstein, Prag 1808; [Joseph Georg MEINERT], Franz Petrarka. Biografie, Prag–Leipzig 1794.

68Srov. G. LANGER, Die Bewertung.

69Viz Walter SCHAMSCHULA, Die tschechischen Josephinisten in Dichtung und Philologie, in: Herbert Zeman (ed.), Die österreichische Literatur. Ihr Profil an der Wende vom 18. zum 19. Jahrhundert (1750–1830) 2, Graz 1979, s. 545–562, resp. Zdeněk V. DAVID, Realism, Tolerance and Liberalism in the Czech National Awakening. Legacies of the Bohemian Reformation, Washington–Baltimore 2010.

70S. J. SCHMIDT, Die Selbstorganisation, s. 281.

71IDEM, Grundriß der empirischen Literaturwissenschaft, Braunschweig–Wiesbaden 1980.

72Richard van OORT, The Culture of Criticism, Criticism 49, č. 4, 2007, s. 459–479.

73S. MARTUS, Werkpolitik, základní teze s. 5n.

74Siegfried J. SCHMIDT, Přesahování literatury, Praha 2008, s. 77.

75IDEM, Selbstorganisation, s. 68.

76Niklas LUHMANN, Gesellschaft der Gesellschaft 1, Frankfurt am Main 1997, s. 195–202.

77„Sie plündern die Person des Predigers, indem Sie seine Predigt tadeln; Sie bringen ihn um seine eigene Ehre, da Sie seiner Werke die Ehre rauben. […] Sie sind Verläumder geworden.“ Bernard MELCHERS, Kritik wider die Geißel der Prediger, č. 1, 1782, nestr.

78„[D]ieser Umstand nöthiget die Verfasser, die Leser zu versichern, daß sie Hr. P. Pubitschka bloß als Geschichtschreiber beurtheilet […]; auch war die Absicht unsrer Beurtheilung, nicht ihn dadurch von seinem ruhmlichen Vorhaben, uns eine vollständige Geschichte unsers Vaterlandes zu liefern, abzuschrecken, sondern nur so viel an uns ist, zur Vollkommenheit eines Werks, das nicht für unsere Zeiten allein, sondern auch für die Nachwelt, geschrieben wird, durch eine freymüthige Critik, beyzutragen, und da wir unsre Urtheile dem Publikum, als Machtsprüche, aufzudringen nicht gedenken, so sind wir bereit uns von dem Hr. P. Pubitschka, wenn und wo wir geirret haben, eines besseren überzeugen zu lassen.“ [ANONYM], Den Verfassern dieser Nachrichten…, Prager gelehrte Nachrichten 2, č. 11, 9. 6. 1772, s. 175–176, zde s. 176.

79[Friedrich KEPNER?], Meine Einsamkeiten, č. 15, 20. 8. 1771, s. 116.

80„Ein Mann, der ohne sich diese Fragen zu thun, seine Meinung mit grösserer Offenherzigkeit entdekt, als man von ihm erwartet hatte, verräth damit immer eine kleine Seele, die — unfäghig mit der Welt zu leben, nur gemacht ist in einem engen Kreise von Doktoren zu disputiren. Der vernünftige Mann, der mit seiner Gelehrsamkeit auch Welt verbindet, ist gegen seine Freunde gefälliger.“ Ibid., s. 117–118.

81Srov. např. W. FAULSTICH, Mediengeschichte, s. 51.

82Např. [Friedrich E. ARNOLD?], Beobachtungen in und über Prag von einem reisenden Ausländer 2, Prag 1787, s. 121.

83Srov. Steffen MARTUS, Aufklärung, das deutsche 18. Jahrhundert. Ein Epochenbild, Berlin 2015, s. 223–234.

84Ernst FISCHER — Wilhelm HAEFS — York-Gothart MIX (edd.), Von Almanach bis Zeitung. Ein Handbuch der Medien in Deutschland 1700–1800, München 1999, s. 9.

85K povaze informací zprostředkovávaných v 18. století denním tiskem srov. například Kurt KOSCHYK, Die Zeitung, in: Emil Dovifat (ed.), Handbuch der Publizistik 3, Berlin 1969, s. 77–97.

86Obecně např. W. FAULSTICH, Mediengeschichte, s. 21n.; na případě českých zemí Claire MADL, Jak rozšířit a diverzifikovat čtenářskou obec, in: Eadem — M. Wögerbauer — P. Píša, Na cestě, s. 279–300.

87Viz např. Walter SCHAMSCHULA, Der tschechische Anteil an der „Österreichischen Biedermannschronik“ (1784), Die Welt der Slaven 16, 1971, s. 262–282.

88K soudobému mediálnímu prostředí obecně srov. též Jürgen WILKE, Grundzüge der Medien- und Kommunikationsgeschichte. Von den Anfängen bis ins 20. Jahrhundert, Köln–Weimar–Wien 2000.

89W. FAULSTICH, Die bürgerliche Mediengesellschaft, s. 83n.

90Srov. Jan NOVOTNÝ, K počátkům novodobé nakladatelské činnosti a knižní kultury u nás, in: Zdeněk Hojda — Roman Prahl (edd.), Mezi časy… Kultura a umění v českých zemích kolem roku 1800, Praha 2000, s. 303–313, Zdeněk ŠIMEČEK, Počátky novinového zpravodajství a novin v českých zemích (do devadesátých let 18. století), Brno 2011, s. 271; IDEM — Jiří TRÁVNÍČEK, Knihy kupovati… Dějiny knižního trhu v českých zemích, Praha 2014, s. 86n., 97n.

91Srov. Norbert Christian WOLF, Konfessionalität, Nationalität und aufgeklärter Patriotismus. Zur Differenzierung kultureller Identitäten in der Kontroverse Blumauer — Nicolai, in: Wendelin Schmidt-Dengler — Johann Sonnleitner — Klaus Zeyringer (edd.), Konflikte — Skandale — Dichterfehden in der österreichischen Literatur, Berlin 1995, s. 36–67.

92Zdeněk ŠIMEČEK volí proti obvyklejšímu označení „recenzní“ termín „referátové“ (Počátky, s. 272).

93Viz Thomas HABEL, Gelehrte Journale und Zeitungen der Aufklärung. Zur Entstehung, Entwicklung und Erschliessung deutschsprachiger Rezensionszeitschriften des 18. Jahrhunderts, Bremen 2007.

94Wolfgang MARTENS, Die Botschaft der Tugend. Die Aufklärung im Spiegel der deutschen Moralischen Wochenschriften, Stuttgart 1968.

95Srov. E. FISCHER — W. HAEFS — Y.-G. MIX (edd.), Von Almanach, kde jsou i charakterizovány různé typy soudobých periodik.

96Josef JUNGMANN, Slovník česko-německý 3, P–R, Praha 1837, s. 805.

97Srov. kupř. „účtování“ časopisu Die Unsichtbare s učeneckou kritikou v Prager gelehrte Nachrichten, [Johann Joseph NUNN?], An den Herrn Kunstrichter P**** in Prag, Die Unsichtbaren, 1772, Zuschrift, nestr. K příslušným maskám a postojům kritiků ke kritice srov. výklad Václava Smyčky o étosu kritika na s. 185n.

98Srov. Astrid URBAN, Die Gattungsgeschichte der Rezension von der Spätaufklärung bis zur Romantik, Heidelberg 2004; Thomas ANZ, Rezension, in: Dieter Lamping (ed.), Handbuch der literarischen Gattungen, Stuttgart 2009, s. 606–612.

99Viz např. Wendelin SCHMIDT-DENGLER — Johann SONNLEITNER — Klaus ZEYRINGER (edd.), Konflikte — Skandale — Dichterfehden in der österreichischen Literatur, Berlin 1995.

100Srov. výklad Ondřeje Podavky zde na s. 378n., resp. i Dalibora Dobiáše na s. 122n.

101S. MARTUS, Werkpolitik.

102Viz např. [Joseph] LÖHNER, Ueber König Wenzel von Böhmen, den Minnesänger, Apollo (Prag–Leipzig), č. 12, Dezember 1794, s. 301–335.

103Srov. kupř. [ANONYM], O Lišce a dčbánu, in: Antonín Puchmayer (ed.), Sebrání Básní a Zpěvů 1, Praha 1795, s. 147–150, ovšem i ve spojení s novým prozodickým programem tamtéž.

104Uvedené strategie programově viz např. Ignaz CORNOVA, An Böhmens junge Bürger, Prag–Wien 1783.

105Michel FOUCAULT, Dějiny sexuality 1. Vůle k vědění, Praha 1999, s. 124.

106„Fallen […] die Ballette gar weg, so ist der Schauspieler nicht mehr zweifelhaft, ob er seine ganzen Kräfte […] dem Dienste Thaliens oder Terpsichorens widmen soll. […] Und wessen ist der Vortheil? des Publikums, das mit Verlust der unvollkommenen Ballette vollkommenere Schauspiele gewinnet.“ [Christian LÖPER], Ueber das Prager Theater, Frankfurt am Main — Leipzig 1773, s. 55.

107Susanna LULÉ, Oper als ästhetisches Modell für die Literatur um 1800, disertační práce, Justus Liebig Universität Gießen, Gießen 2004.

108Srov. výklad Václava Smyčky na s. 486n.

109P. BOURDIEU, Pravidla, s. 73.

110O jejich spojení při výkladu literární kritiky se ostatně pokusil již Dominic Berlemann: literární kritiku, v systému literatury s jeho opozicí zajímavý/nudný, spojil jako vedlejší kód s opozicí hodnotný/nehodnotný, a takto vymezil kupř. proti systému ekonomie či (literární) vědy (Dominic BERLEMANN, Wertvolle Werke. Reputation im Literatursystem, Bielefeld 2011). V předkládané knize představovaný koncept kritické kultury, jak bude patrné i dále, staví do popředí, proti abstraktní představě kódu, vystupující „dílo“, které je otevřené výkladovým praktikám, a spolu s ním také relevantní systémové role včetně role kritické a jejich potvrzování a přehodnocování v permanenci systému.

111S. J. SCHMIDT, Die Selbstorganisation, s. 370.

112Srov. i obdobnou argumentaci Norberta Christiana Wolfa v jeho aplikacích Bourdieuovy teorie na Vídeň závěru 18. století, N. Ch. WOLF, Der Raum der Literatur, s. 48; IDEM, Von „eingeschränkt und erzbigott“ bis „ziemlich inquisitionsmäßig“. Die Rolle der Zensur im Wiener literarischen Feld des 18. Jahrhunderts, in: Wilhelm Haefs — York-Gothart Mix (edd.), Zensur im Jahrhundert der Aufklärung. Geschichte — Theorie — Praxis, Göttingen 2007, s. 305–330; zde i některé odkazy k popisům „heteronomních útvarů podobných poli“ na konci 18. a v 19. století.

113K — ve skutečnosti — komplexním vztahům v tomto prostoru viz opět N. Ch. WOLF, Der Raum der Literatur, s. 53n.

114Srov. např. situaci hraběte Prokopa Vojtěcha Černína jakožto podporovatele divadelního inovátora Johanna Josepha Bruniana, Ch. H. Spieße jako prodávaného autora i úředníka a společníka hraběte Kašpara Heřmana Künigla apod.

115Viz např. H. KLUETING, The Catholic Enlightenment, s další literaturou.

116Srov. mj. Franz Leander FILLAFER — Thomas WALLING (edd.), Josephinismus zwischen den Regimen, Eduard Winter, Fritz Valjavec und die zentraleuropäischen Historiographien im 20. Jahrhundert, Wien–Köln–Weimar 2016.

117Viz např. László KONTLER, The Enlightenment in Central Europe? In: Balázs Trencsényi — Michal Kopeček (edd.), Discourses of Collective Identity in Central and Southeast Europe (1770–1945). Texts and Commentaries 1. Late Enlightenment. Emergence of the Modern „National Idea“, Budapest — New York 2006, s. 33–44.

118Viz Franz Leander FILLAFER, Aufklärung habsburgisch. Staatsbildung, Wissenskultur und Geschichtspolitik in Zentraleuropa 1750–1850, Göttingen 2020.

119Srov. Herbert ZEMAN, Die österreichische Literatur im Zeitalter Maria Theresias und Josephs II., in: Idem (ed.), Literaturgeschichte Österreichs von den Anfängen im Mittelalter bis zur Gegenwart, Freiburg im Breisgau — Berlin — Wien 2014, s. 325–384, zde s. 328n., s dalšími odkazy. Kriticky k představě jednostranných dichotomií již Herbert SEIDLER, Österreichischer Vormärz und Goethezeit, Wien 1982.

120Srov. např. Franz M. EYBL, Enlightenment in Austria. Cultural Identity and a National Literature, in: Barbara Becker-Cantarino (ed.), German Literature of the Eighteenth Century. The Enlightenment and Sensibility, Rochester 2005, s. 252–253.

121Srov. Roger BAUER, Die Welt als Reich Gottes. Grundlagen und Wandlungen einer österreichischen Lebensform, Wien 1974, s. 21n. Viz i výklad o divadelní kritice sedmdesátých let na s. 193n.

122K soudobé jazykové situaci srov. Peter WIESINGER, Das österreichische Deutsch in Gegenwart und Geschichte, Wien–Berlin–Münster 2014; přímo k českým zemím např. Jaromír POVEJŠIL, Das Prager Deutsch des 17. und 18. Jahrhunderts. Ein Beitrag zur Geschichte der deutschen Schriftsprache, Praha 1980.

123Johann Christoph GOTTSCHED, Theresiade, ein Ehrengedicht durch den Herrn Franz Christoph von Scheyb, Neuer Büchersaal der schönen Wissenschaften und freyen Künste (Leipzig) 4, č. 3, 1747, odd. 1, s. 195–208.

124Viz L. BODI, Tauwetter, s. 41; W. SEIDLER, Buchmarket.

125Srov. např. I. CERMAN, Šlechtická kultura, s. 275n.; Johannes FRIMMEL, Literarisches Leben in Melk. Ein Kloster im 18. Jahrhundert im kulturellen Umbruch, Wien–Köln–Weimar 2005.

126Viz Leslie BODI, Sprachregelung als Kulturgeschichte. Sonnenfels, Über den Geschäftsstil (1784) und die Ausbildung der österreichischen Mentalität, in: Gotthart Wunberg — Dieter A. Binder (edd.), Pluralität. Eine interdisziplinäre Annäherung für Moritz Csáky, Wien–Köln–Weimar 1996, s. 339–362.

127Viz naposledy s dalšími odkazy Reinhard EISENDLE, Der einsame Zensor. Zur staatlichen Kontrolle des Theaters unter Maria Theresia und Joseph II., Wien 2020.

128Viz F. M. EYBL, Hanswurststreit und Broschürenflut.

129L. BODI, Tauwetter; Ernst WANGERMANN, Die Waffen der Publizität. Zum Funktionswandel der politischen Literatur unter Joseph II., Wien–München 2004.

130Srov. Werner SAUER, Von der „Kritik“ zur „Positivität“. Die Geisteswissenschaften in Österreich zwischen josephinischer Aufklärung und französischer Restauration, in: Hanna Schnedel-Bubeniček (ed.), Vormärz. Wendepunkt und Herausforderung. Beiträge zur Literaturwissenschaft und Kulturpolitik in Österreich, Wien–Salzburg 1983, s. 17–46.

131W. SEIDLER, Buchmarket, s. 17n.

132Viz např. Michael WÖGERBAUER, Amand Berghofer — rebel cenzorem, in: Taťána Petrasová — Helena Lorenzová (edd.), Opomíjení a neoblíbení v české kultuře 19. století. Úředník a podnikatel, Praha 2007, s. 82–91. Návazně na Pierra Bourdieua pojednal roli cenzury v rozvoji literárního pole v habsburské monarchii N. Ch. WOLF, „Von ‚eingeschränkt und erzbigott‘.

133Srov. Roger BAUER, Der Idealismus und seine Gegner in Österreich, Heidelberg 1966; H. SEIDLER, Österreichischer Vormärz.

134M. CSÁKY, Culture, s. 188n.

135Srov Helmut W. LANG, Die Zeitschriften in Österreich zwischen 1740 und 1815, in: Herbert Zeman (ed.), Die österreichische Literatur. Ihr Profil an der Wende vom 18. zum 19. Jahrhundert (1750–1830) 1, Graz 1979, s. 203–228.

136Srov. Andrea SEIDLER, Zur Entwicklung des Wiener Zeitschriftenwesens in der zweiten Hälfte des 18. Jahrhunderts, in: Matthias Karmasin — Christian Oggolder (edd.), Österreichische Mediengeschichte 1. Von den frühen Drucken zur Ausdifferenzierung des Mediensystems (1500 bis 1918), Berlin 2017, s. 139–166, zde s. 149n.

137Srov. W. SEIDLER, Buchmarket, s. 35n. Podobné časopisy nabízely přitom příležitost k publikaci a formulaci kritiky i autorům z českých zemí. Seznam zkratek v Allgemeine deutsche Bibliothek publikoval roku 1842 Nicolaiův vnuk Gustav Parthey se spolupracovníky a upozornil i na příspěvky A. G. Meißnera ([Gustav PARTHEY], Die Mitarbeiter an Friedrich Nicolai’s „Allgemeiner deutscher Bibliothek“ nach ihren Namen und Zeichen in zwei Registern geordnet. Ein Beitrag zur deutschen Literaturgeschichte, Berlin 1842).

138Srov. např. obranu Brunianových her jako podmíněné volby před německým recenzentem, W., [rec.] J. J. v. Brunian, Sammlung von Schauspielen, Neue Litteratur, č. 18, 7. 12. 1771, s. 283–284; č. 19, 14. 12., s. 300–304. Z obecnějších sond do této široké problematiky viz kupř. Norbert Christian WOLF, Blumauer gegen Nicolai, Wien gegen Berlin. Die polemischen Strategien in der Kontroverse um Nicolais Reisebeschreibung als Funktion unterschiedlicher Öffentlichkeitstypen, Internationales Archiv für Sozialgeschichte der deutschen Literatur 21, 1996, s. 27–65, s dalšími odkazy.

139Jozef TANCER, Im Schatten Wiens. Zur deutschsprachigen Presse und Literatur im Pressburg des 18. Jahrhunderts, Bremen 2008.

140K příslušnému souboru vazeb, v oblasti kritiky kázání, viz Bernhard HOPPE, Predigtkritik im Josephinismus. Die „Wöchentlichen Wahrheiten für und über die Prediger in Wien“ (1782–1784), St. Ottilien 1989.

141Srov. August SAUER, in: Karl Goedeke, Grundriß zur Geschichte der deutschen Dichtung aus den Quellen 6, Leipzig–Dresden–Berlin 1898, s. 500. K rozmanitým faktorům, které podporovaly zvláště od dob slezských válek příslušný transfer, srov. i z perspektivy knižního trhu např. Z. ŠIMEČEK — J. TRÁVNÍČEK, Knihy kupovati, s. 86n.

142Jakkoli i česká tištěná produkce byla významá a v některých oblastech — jako náboženství — německojazyčnou významně převyšovala, příznačně omezená byla ve významných oblastech jako zvláště v periodikách, srov. Michael WÖGERBAUER, Vývojové tendence tiskové produkce v Čechách 1749–1800, in: C. Madl — idem — P. Píša, Na cestě, s. 143–155, zde s. 151n. Z posledních prací k jazykové situaci srov. např. Ondřej BLÁHA, Národní jazyky v české knižní produkci druhé poloviny 18. století, Historie — Otázky — Problémy 9, č. 1, 2017, s. 66–75, s dalšími odkazy.

143Srov. např. M. KUDĚLKA, Spor.

144Viz H. J. KIEVAL, Languages of Community, s. 37n.

145Srov. Zdeněk ŠIMEČEK, Knižní obchod v Brně od sklonku 15. do konce 18. století, Brno 2011; IDEM, Počátky, s. 271n.

146Srov. např. Pravoslav KNEIDL, Které noviny a časopisy docházely do Prahy koncem 18. století? Strahovská knihovna 4, č. 1, 1969, s. 273–274.

147Ucelenější přehled o příslušné scéně příznačně podávají, kromě knihopisných příruček a dílčích studií, dosud — jen zčásti a nesoustavně, později korigované — práce jako A[ladar] G[uido] PRZEDAK, Geschichte des deutschen Zeitschriftenwesens in Böhmen, Heidelberg 1904; Josef VOLF, Dějiny novin a časopisů 1. Do roku 1848, in: Albert Pražák — Miloslav Novotný (edd.), Československá vlastivěda 7. Písemnictví, Praha 1933, s. 391–436, resp. pro Moravu nověji stručně Zdeněk ŠIMEČEK, Časopisy a jejich rozšiřování na Moravě do počátku 19. století, in: Anežka Baďurová (ed.), Sborník k 80. narozeninám Mirjam Bohatcové, Praha 1999, s. 333–346.

148Srov. kupř. snahy o periodický tisk učených pojednání na přelomu šedesátých a sedmdesátých let ([Franz ZENO /ed./], Neue physicalische Belustigungen 1–2, Prag 1770–1771, ad.) anebo učenecké brožurkové polemiky v závěru sedmého desetiletí právě jako předzvěst bezprostředně následujících časopiseckých iniciativ v dané oblasti.

149Srov. např. Abhandlungen einer Privatgesellschaft in Böhmen 1, Prag 1775.

150Viz např. [ANONYM], Von Bibliotheken und Kunstkabineten, welche in Prag befindlich sind, Neue Litteratur, č. 23, 1. 2. 1772, zde s. 356–364.

151Srov. např. Joseph DOBROWSKY, [Es ist kein Land…], Böhmische Litteratur auf das Jahr 1779, sv. 1, č. 1, s. 3–5.

152Adauctus VOIGT, Acta litteraria Bohemiae et Moraviae, Pragae 1774–1775, 1783; Joseph DOBROWSKY, Böhmische Litteratur auf das Jahr 1779; Böhmische und mährische Litteratur auf das Jahr 1780; Litterarisches Magazin von Böhmen und Mähren (1786–1787); [Franz] Faustin PROCHASKA, Uiber die Broschüren unserer Zeiten (1782); IDEM, Miscellaneen der Böhmischen und Mährischen Litteratur (1784–1785).

153P. [Christian LÖPER?], [rec.] Die verwechselten Töchter, Prager gelehrte Nachrichten 1, č. 8, 19. 11. 1771, s. 125.

154P. [IDEM?], [rec.] Yaricko… von Joseph Pelzel, Prager gelehrte Nachrichten 1, č. 23, 3. 3. 1772, s. 354–359.

155Srov. Z. ŠIMEČEK, Počátky, s. 274n.

156Srov. IDEM, Knižní obchod v Brně, s. 411; IDEM, Časopisy a jejich rozšiřování, s. 336n.

157[Friedrich KEPNER?], Meine Einsamkeiten, č. 3, 28. 5. 1771, s. 17–24.

158P. [Christian LÖPER?], [rec.] Die Unsichtbare, Prager gelehrte Nachrichten 2, č. 20, 11. 2. 1772, s. 308–311; P. [IDEM?], [rec.] Die Unsichtbare, Prager gelehrte Nachrichten 2, č. 24, 10. 3. 1772, s. 375–378; F. [IDEM?], [rec.] Meine Einsamkeiten, Prager gelehrte Nachrichten 2, č. 12, 17. 12. 1772, s. 177–182.

159KR. [Karl Heinrich SEIBT?], [rec.] Die Sichtbare, eine Wochenschrift, Neue Litteratur, č. 19, 14. 12. 1771, s. 289–294; [ANONYM], [rec.] Die Unsichtbare, eine sittliche Wochenschrift, Neue Litteratur, č. 4, 24. 8. 1771, s. 54–58; č. 5, 7. 9., s. 66–68.

160[J. J. NUNN?], An den Herrn Kunstrichter P****.

161Viz Václav SMYČKA, The Spectatorial Press from the Kingdom of Bohemia, in: Misia Sophia Doms (ed.), Spectator-Type Periodicals in International Perspective. Enlightened Moral Journalism in Europe and North America, Berlin etc. 2019, s. 289–318.

162Srov. kupř. Mathias MAIOBER, Beitrag meiner Gedanken zur Böhmens Theaterepoche, Prag 1784; obecně Jitka LUDVOVÁ et al., Pražský divadelní almanach. 230 let Stavovského divadla, Praha 2013.

163Srov. T. HLOBIL, Výuka, s. 131n.

164W. SAUER, Von der „Kritik“. K situaci českých zemí dále srov. např. František KUTNAR, Obrozenské vlastenectví a nacionalismus, Praha 2003, s. 158n.

165M. WÖGERBAUER, Die Ausdifferenzierung, s. 410.

166Srov. např. [ANONYM], Von der nothwendigen Gränzen des Schönen, besonders im Vortrag philosophischer Wahrheiten, Allgemeines europäisches Journal, sv. 11, 1795, s. 12–29.

167Prokop ŠEDIVÝ, Krátké pojednání o užitku, kterýž ustavičně stojící a dobře spořádané divadlo způsobiti může, Praha 1793. Z posledních reflexí viz Lenka JUNGMANNOVÁ, Divadlo jako (národní) morální instituce, in: Kateřina Bláhová (ed.), Komunikace a izolace v české kultuře 19. století, Praha 2002, s. 255–258.

168M. W. VOIGT, Die Quellen. Srov. Mirosław ŻELAZNY, [heslo] Voigt, Michael Wenzel, in: Heiner F. Klemme — Manfred Kuehn (edd.), The Bloomsbury Dictionary of Eighteenth-Century German Philosophers, New York 2016, s. 815–816.

169Alexander POPE, Versuch über die Kritik, Prag 1807.

170Viz např. H. SEIDLER, Österreichischer Vormärz.

171Z jeho dosavadních, převážně teatrologických a muzikologických reflexí srov.např. Tomislav VOLEK, Repertoir Nosticovského divadla v Praze z let 1794, 1796–1798, Praha 1960.

172Helena LORENZOVÁ, Hra na krásný život. Estetika v českých zemích mezi lety 1760-1860, Praha 2005. Skutečná periodicita se v některých případech lišila od původního záměru vydavatelů.

173Srov. vedle takto orientovaných statí Meißnerova Apollona zvláště [ANONYM], Vom Gegenstande und der Brauchbarkeit der Werken Homers. Abhandlung, Prag 1793.

174K jejich impulsům pro jazykovou kulturu Židů viz opět H. J. KIEVAL, Languages of Community, s. 37n.

175W. SCHAMSCHULA, Die Anfänge, s. 552n.

176Např. [F. E. ARNOLD?], Beobachtungen, s. 120. Typologicky blízká argumentace zaznívala však i v Horních Uhrách (na dnešním Slovensku), kde modernizovaná kralická čeština plnila kulturní funkce mezi protestanty (viz Cyril KRAUS, Začiatky slovenskej kritiky. Literárna kritika v slovenskom klasicizme a romantizme, Bratislava 1991).

177Srov. Leslie BODI, Grenzen der Aufklärung. Das Sprachdekret von 1784 und die Folgen, in: Márta Nagy — László Jónácsik (edd.), „swer sînen vriunt behaltet, daz ist lobelîch.“ Festschrift für András Vizkelety zum 70. Geburtstag, Piliscsaba–Budapest 2001, s. 357–366.

178Srov. M. WÖGERBAUER, Vernakularizace, s. 463n.

179[František Josef KINSKÝ], Erinnerung über einen wichtigen Gegenstand von einem Böhmen, Praha 1773, s. 131n.

180Srov. W. SCHAMSCHULA, Die tschechischen Josephinisten.

181„[A]uch die Deutschen [haben] ihre schöne Geister […], die denken wie Bouhours und Fontenelles dachten.“ [F. J. KINSKÝ], Erinnerung, s. 257n.

182Nově viz např. Alena ANDRLOVÁ FIDLEROVÁ, Teaching Czech in a Plurilingual Community in the Age of Enlightenment. The Case of František Jan Tomsa, in: Nicola McLelland — Richard Smith (edd.), The History of Language Learning and Teaching 3, Oxford 2018, s. 110–128.

183Viz např. Mojmír OTRUBA, První mystifikace v novočeské poezii, Sborník národního muzea v Praze, řada C — literární historie, 16, 1971, s. 123–134.

184Srov. i W. SCHAMSCHULA, Die Anfänge, s. 250n.

185Srov. např. Franz Martin PELZEL, Geschichte der Deutschen und ihrer Sprache in Böhmen, von 1341 bis 1789, Neuere Abhandlungen der k. Böhmischen Gesellschaft der Wissenschaften 1, 1791, s. 281–310, zde s. 301n.

186„Was für eine angenehme Ueberraschung würde es für die seyn, die noch nicht deutsch lesen; vielleicht vergäße mancher dabey seiner hußitischen Bücher, die er größtentheils nur aus langer Weile, und weil sie in seiner Muttersprache geschrieben sind, liest.“ MZ. [František Martin PELCL?], [rec.] Kníže Honzyk, Prager gelehrte Nachrichten 1, č. 23, 3. 3. 1771, s. 362–364, zde s. 364.

187Srov. Oscar TEUBER, Geschichte des Prager Theaters 2, Prag 1885, s. 170, 243 ad.

188Srov. Felix VODIČKA, Stanovisko J. Dobrovského k překladu Numy Pompilia od Jana Nejedlého, Česká literatura 2, č. 1, 1954, s. 82–89.

189Srov. Josef HANUŠ, František Martin Pelcel. Český historik a buditel, Praha 1914, s. 126n.

190[F. E. ARNOLD?], Beobachtungen, s. 126.

191Ke konkrétním projevům, i v německo-české perspektivě, srov. např. W. SCHAMSCHULA, Die Anfänge, s. 264n.

192[ANONYM], Aus Prag, Ephemeriden der Litteratur und des Theaters (Berlin) 6, č. 45, 10. 11. 1787, s. 297–299, zde s. 299.

193M. WÖGERBAUER, Vernakularizace, s. 476.

194Srov. F. KUTNAR, Obrozenské vlastnectví, s. 172n.

195Srov. Miroslav KAČER, Václav Thám, Praha 1965, s. 29n.

196Václav THÁM, Předmluva, in: Idem (ed.), Básně v řeči vázané, Praha 1785, nestr. K soudobým josefínským Starým novinám literního umění hornouherských protestantů jako typologicky s thámovským programem srovnatelnému periodiku právě z let 1785–1786 srov. Timotea VRÁBLOVÁ, Projekt rozvoja „jazyka a vzdelanosti“ v Starých novinách literního umění, Slovenská literatura 51, č. 4, 2004, s. 269–279.

197Srov. M. HÝSEK, Jungmannova škola, s. 243n.

198O. KRÁLÍK, Josef Dobrovský a Gelasius Dobner; Markus WIRTZ, Josef Dobrovský und die Literatur. Frühe bohemistische Forschung zwischen Wissenschaft und nationalem Auftrag, Dresden 1995.

199Srov. též výklad Dalibora Dobiáše na s. 546n.

II.
Počátky

Počátky literární kritiky v českých zemích v sedmdesátých letech 18. století

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Počátky literární kritiky v českých zemích (1770–1805).
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.