.

The Desolations of Devil‘s Acre

Copyright © 2021 by Ransom Riggs

Ministry of Peculiar Affairs stamp on pages 335, 341, 376

and case cover © 2018 by Chad Michael Studio

Photo of man using computer on page 36 © 2021 by Steve Ciarcia

Bear and antelope heads on pages 284 and 285 © EVGENY LASHCHENOV / 123RF.com

Ram heads on pages 284 and 285 © acceptphoto / 123RF.com

Poster art on page 414 © Natalia Chernyshova / 123RF.com

Translation © Bronislava Grygová, 2021

© Nakladatelství Jota, s. r. o., 2021

ISBN epub 978-80-7565-909-5

Jodi Reamerové, mordýřce bestií.

Někdy vám stará fotografie, starý přítel,

starý dopis připomene, že už nejste tím, kým jste bývali,

protože ta osoba, která na ní je, která si něčeho cenila, něco si zvolila,

nějak psala, už neexistuje. Aniž byste si toho všimli, ušli jste

velkou vzdálenost: neobvyklé se stalo důvěrně známým

a důvěrně známé se stalo, když ne neobvyklým,

pak přinejmenším rozpačitým či nepříjemným.

Rebecca Solnit

„The Blue of Distance“

A Field Guide to Getting Lost

KAPITOLA JEDNA

Dlouho jen temnota, zvuk vzdáleného hřmění a mlhavý pocit, že padám. Nemám své vlastní já ani jméno. Matně si uvědomuji, že jsem tyhle věci míval, ale teď jsou pryč a já jsem téměř ničím. Pouhý foton slábnoucího světla kroužící v lačné prázdnotě.

Teď už to nebude trvat dlouho.

Obávám se, že jsem přišel o svou duši, ale nevzpomínám si jak. Jediné, co si dokáži vybavit, je ohlušující hromobití a mezi jeho údery slabiky mého jména, ať už bývalo jakékoliv, protahované tak, až jsou nesrozumitelné. To a tma je všechno, co tu je dlouho, dokud se k hromu nepřidá další zvuk – vítr. A také déšť. Vítr a hrom a déšť a pád.

Něco začíná vstupovat do existence, vjem po vjemu. Vylézám ze zákopu, prchám z nicoty. Můj jediný foton se mění ve svítící shluk.

Cítím, jak se mi tře o tvář něco drsného. Slyším skřípění lan. Třepotání něčeho, co zachytil vítr. Možná jsem ve člunu. Uvězněn jako v pasti v neosvětlené dutině nějaké lodi, se kterou si pohrála bouře.

Jedno oko zamrká a otevře se. Nade mnou se nejasně pohybují nějaké tvary. Řada pohupujících se kyvadel. Přetažené hodiny, každé jdoucí jinak, sténající, jak jejich kolečka hrozí, že se polámou.

Zamrkám a kyvadla se změní v kopající a svíjející se těla, která sundali ze šibenic.

Zjišťuji, že dokážu otočit hlavou. Rozmazané tvary nabývají obrysy. O tvář se mi otírá hrubá zelená látka. Houpající se těla nade mnou se změnila v řadu rostlin, které se v bouři kymácejí ve vetchých proutěných koších zavěšených na trámech. Za nimi se chvěje a třepotá stěna sítí proti hmyzu.

Ležím na verandě. Na drsné zelené podlaze verandy.

Tuhle verandu znám

Tuhle podlahu znám

O kus dál u tmavé stěny z ohýbajících se palem končí trávník, bičovaný deštěm.

Ten trávník znám

Ty palmy znám

Jak dlouho tu už jsem? Kolik let?

Čas si se mnou opět hraje

Zkouším pohnout tělem, ale mohu jen otáčet hlavou. Oči zaregistrují karetní stolek a dvě skládací židle. Najednou s jistotou vím, že pokud se mi podaří přemluvit mé tělo, aby vstalo, najdu na stolku brýle na čtení. Zpola rozehrané Monopoly. Hrnek horké kávy, ze kterého se ještě kouří.

Někdo tu jen před chvílí byl. Slova byla právě vyslovena. Ještě visí ve vzduchu a vrací se mi ozvěnou.

„Jaký druh ptáka?“

Chlapecký hlas. Můj hlas.

„Velký jestřáb s dýmkou.“ Tenhle hlas zní chraplavě a má cizí přízvuk. Hlas starého muže.

„Musíš si myslet, že jsem úplně blbej,“ odpovídá chlapec.

„To bych si o tobě nikdy ani nepomyslel.“

A znovu ten hoch: „Ale proč ti chtěly ty obludy ublížit?“

Šoupání, jak starý muž odsune židli dozadu a vstává. Říká, že jde pro něco, co mi chce ukázat. Nějaké obrázky.

jak dávno to bylo

před minutou

před hodinou

Musím vstát, aby si nedělal starosti. Pomyslí si, že si z něho dělám legraci, a to nemá rád. Jednou jsem se mu z legrace schoval v lese, a když mě nemohl najít, rozčílil se, až zrudl a sprostě nahlas nadával. Později mi vysvětlil, že to bylo kvůli tomu, že měl strach, ale neřekl mi, co ho vyděsilo.

Prudce lije. Tahle bouře je rozhněvaná, živá věc, a už udělala v síti pořádnou díru, takže kus sítě se třepotá jako vlajka ve vichřici.

něco se mnou je

Opřu se o loket a nadzvednu se, ale víc udělat nezvládnu. Všimnu si podivného černého fleku na podlaze. Vypálená čára vedoucí okolo mne a kopírující siluetu mého těla.

Snažím se posadit. Před očima mi plují černé kruhy.

Pak obrovská rána. Všechno je bílé a ta bílá barva mě oslepuje.

tak jasný tak blízko tak hlasitý

Znělo to jako nějaká exploze, ale nebyl to výbuch. Je to záblesk, udeřil hned venku, tak blízko, že blesk a hrom se objeví současně.

A teď sedím vzpřímeně, srdce mi buší. Před očima držím třesoucí se ruku.

Ruka vypadá divně. Je moc velká. Prsty jsou moc dlouhé. Mezi klouby vyrůstají černé chlupy.

kde je ten chlapec copak to nejsem já? nenávidím kouzla

Kolem zápěstí jsou bolavé červené čáry.

želízka připoutaná k zábradlí verandy v bouři

Vidím desku stolu. Je prázdná.

Není tam hrnek s kávou. Nejsou tam brýle.

on se nevrátí

Ale pak, i když se to zdá nemožné, se vrací. Je tam, venku, na okraji lesa. Můj dědeček. Kráčí vysokou trávou, záda ohýbá, aby se chránil před větrem, jeho žlutý pršiplášť září na pozadí tmavých palem, kapuci má staženou do tváře, aby si chránil oči před dotírajícím deštěm.

co tam dělá proč nejde dovnitř

Zastaví se. Zírá na něco v přerostlé trávě.

Zvednu ruku. Zavolám jeho jméno.

Narovná záda a teprve teď mi to dochází: Vypadá jinak. Postava je moc štíhlá. Jeho chůze příliš plynulá na starého muže, který má artrózu kyčlí.

protože to není on

Běží směrem ke mně, k domu, k roztrhané a třepotající se síti.

tohle neudělala bouře

jaké obludy?

hrbaté a hnusné s hnijící kůží, černýma očima a svíjející se

Když rozrazí síťové dveře a octne se na prahu, stojím už na nohou.

„Kdo jsi?“ ptá se.

Napjatý hlas zní monotónně. Stáhne si kapuci dozadu. Muž ve středních letech, ostrou vystupující bradu zdůrazňuje zastřižená zrzavá bradka, oči jsou skryté za slunečními brýlemi.

Je to pro mě tak neznámý zážitek, ocitnout se v přítomnosti jiné osoby a stát na nohou, že si skoro neuvědomuji, jak je podivné, že v lijáku nosí sluneční brýle.

Odpovím jako automat.

„Jákob,“ řeknu, a až když to jméno slyším vyslovit nahlas, zazní mi nezvykle.

„Jsem realitní makléř,“ představí se, ale já vím, že je to lež. „Přišel jsem zajistit prkny okna před bouřkou.“

„To jdete trochu pozdě,“ říkám.

Pomalu vstoupí, jako by se blížil k nějakému plachému zvířeti. Síťové dveře se se syknutím zavírají. Hledí na vypálenou skvrnu v podlaze, pak obrátí svůj chladný pohled ke mně.

„Jsi to ty,“ řekne, prsty hladí karetní stolek a dupe v těžkých černých holínkách ke mně. „Jacob Portman.“

Moje jméno. Moje skutečné jméno. Ve tmě, v příkopu něco bublá.

hrozivá ústa ve stoupajících mracích hřímající mé jméno

krásná dívka s havraními vlasy vedle mě křičí

„Myslím, že jsi znal mého přítele,“ pokračuje muž. Má jízlivý úsměv. „Používal mnoho jmen, ale tys ho znal jako doktora Golana.“

hrozivá ústa z mraků

žena zmítající se v trávě

Najednou mi v duchu velmi intenzivně vyvstávají obrazy. Pomalu couvám, až narazím do posuvných skleněných dveří. Muž míří vpřed a přitom si něco vytahuje z kapsy. Malou černou krabičku s kovovými tesáky.

„Otoč se,“ poroučí.

Najednou mi dochází, že jde o hodně a že se musím bránit. Proto se přinutím poslechnout, zvednu ruce, jako bych se vzdával, a když se přiblíží, udeřím ho pěstmi do obličeje.

Zařve, když mu brýle odletí pryč. Oči za nimi jsou jako lesklá bezbarvá vejce zapadlá v lebce a mají vražedný výraz. Když se mezi tesáky v černé krabičce objeví oblouk světlemodrého světla, ozve se hlasité lusknutí.

Vrhá se na mě.

Cítím náraz, jak mě spaluje taserem přes košili a udeřím se zády o skleněné dveře. Nějakým zázrakem se nerozbijí.

Leží na mě. Slyším, jak se taser znovu nabíjí. Snažím se ho ze sebe shodit, ale i já se teprve dobíjím a jsem stále ještě slabý. Bolest mi vystřeluje ramenem, hlavou.

A pak sebou trhne, zařve a ztratí vládu nad svým tělem. Cítím, jak mi po krku stéká cosi teplého.

Krvácím. (Krvácím?)

Muž se po něčem ožene a svalí se ze mne. To něco má bronzový jílec a trčí mu asi dvacet centimetrů z krku.

A najednou za ním nastane zvláštní nová temnota, živý stín, ze kterého září něčí ruka, která zvedne dědečkův těžký popelník a praští jím toho muže do hlavy.

Zasténá a zhroutí se. Ze stínu vystupuje dívka.

Ta dívka – ta z Předtím – dlouhé černé vlasy rozcuchané a mokré deštěm, dlouhý černý kabát je potřísněný hlínou, hluboké černé oči, vykulené a ustrašené, hledají mou tvář a rozzáří se, když mě poznává. A i když se ještě všechny střípky vzpomínek nespojily a jsem trochu mimo, vím, že to, co se právě odehrává, je zázrak – že jsme naživu, že jsme tady a ne jinde.

můj bože

takové hrůzy, že je ani nedokážu pojmenovat

Teď ta dívka klečí u mě na podlaze a objímá mě. Obejmu rukama její krk, jako by to byl záchranný kruh. Její tělo je tak studené, cítím, jak se chvěje, když se tak navzájem objímáme.

Bez zaváhání vysloví mé jméno. Opakuje je stále dokola a s každým opakováním teď nabývá na síle a je stále pevnější.

„Jacobe, Jacobe. Vzpomínáš si na mě?“

Muž na podlaze zasténá. Hliníková kostra dveří verandy sténá a bouře, to rozhněvané počasí, které jsme s sebou zřejmě přinesli odjinud, sténá také.

A začínám si vzpomínat.

„Noor,“ řeknu. „Noor. Ty jsi Noor.“

***

V mžiku jsem si na všechno vzpomněl. Přežili jsme. Vyvázli jsme z kolabující smyčky V. A teď jsme na Floridě, na umělém trávníku dědečkovy verandy, v současnosti.

Šok. Myslím, že jsem ještě pořád v šoku.

Tulili jsme se k sobě na podlaze, drželi se jeden druhého v zuřící bouři, dokud se chvění našich těl nezklidnilo. Muž ve žluté pláštěnce ležel nehybně, jen jeho hruď se stále slaběji zvedala a klesala. Umělý trávník kolem něho se změnil v lepkavou kaluž krve. Z krku mu trčela bronzová rukojeť zbraně, kterou ho Noor bodla.

„To byl nožík mého dědy na otvírání dopisů,“ řekl jsem. „A tohle jeho dům.“

„Tvůj děda.“ Odtáhla se jen tak, aby na mě viděla. „Ten, který žil na Floridě?“

Přikývl jsem. Zaduněl hrom a otřásl zdmi. Noor se rozhlížela okolo a nedůvěřivě pokyvovala hlavou. Tohle nemůže být pravda. Věděl jsem, jak se cítí.

„Jak to?“ zeptala se.

Ukázal jsem na spálený obrys na podlaze. „Probral jsem se támhle. Nemám tušení, jak dlouho jsem byl mimo. Ani jaký je dneska den.“

Noor si protřela oči. „Jsem celá zmatená. Všechno je nějak mimo.“

„Co je to poslední, na co si pamatuješ?“

Na čele se jí udělaly vrásky, jak se snažila soustředit. „Šli jsme do mého starého bytu. A pak jsme jeli autem…“ Mluvila pomalu, jako by kousek po kousku dávala dohromady nějaký sen. „A byli jsme ve smyčce… našli jsme smyčku V! A utíkali jsme před bouří. Ne, před tornádem.“

„Před dvěma tornády, ne?“

„A pak jsme ji našli! Ne? Našli jsme ji!“ Popadla mě za ruce a stiskla je. „A pak…“

Její ruce povolily stisk, tvář ztratila výraz. Rozevřela rty, ale nic neříkala. Ty hrůzy se jí vracely a ochromovaly ji.

Mě taky.

Murnau. Sklánějící se s nožem v ruce nad V, která leží v trávě. Jeho triumfálně zdvižená paže, když utíkal vstříc zuřící smršti.

Hruď mi zaplavil žár, takže jsem nemohl na chvíli dýchat. Noor zabořila tvář mezi kolena a začala se kolébat. „Ach, můj bože,“ sténala. „Ach bože, bože, bože.“ Měl jsem pocit, že se mi rozpustí před očima, anebo vzplane, anebo vysaje světlo z místnosti.

Ale po chvíli zvedla s trhnutím hlavu. „Jak to, že nejsme mrtví?“

Tělem mi projelo zachvění, které jsem nedokázal ovládnout.

Možná že jsme.

Pokud jsem věděl, rozmačkala nás kolabující smyčka V, přesně jak to zamýšlel Caul. Noor mi připadala jako jediný konkrétní důkaz toho, že to, co teď prožívám, není jen jakýsi očistný výpadek paměti, poslední záblesky umírajícího mozku.

Ne – odehnal jsem tu myšlenku – jsme tady a jsme naživu.

„Nějak nás odtamtud dostala,“ řekl jsem. „Dostala nás sem.“

„Nějakým nouzovým východem. Katapultem.“ Noor pokyvovala hlavou a mnula si ruce. „To je jediné vysvětlení.“

Do domu mého dědečka – do domu jejího mentora a šéfa. On ji vycvičil, pracovali bok po boku. Dávalo to smysl. Smysl ovšem nedávalo, že tady není žádná smyčka. Jak to tedy dokázala?

„Když dostala ven nás,“ přemýšlela nahlas Noor, „možná se dostala ven i ona.“ V jejím hlase byla naděje, ale horečná, balancující na ostří nože. „Možná je tady. A možná je ještě…“

Nedokázala se přimět to vyslovit. Naživu.

„Vyřízl jí srdce,“ zašeptal jsem.

„Bez srdce se dá žít. Chvilku…“ Mávla roztřesenou rukou.

Právě jsme se vrátili do reality, a už ji znovu ztrácela.

„No tak, pojďme, musíme se podívat,“ stála a slova z ní šlehala jako oheň. „Jestliže existuje vůbec nějaká šance, pak musíme…“

„Počkej moment, nevíme, co…“

Je uvnitř, chtěl jsem říct. Co na nás čeká.

Ale už vběhla do potemnělého domu.

***

Opřel jsem se rukou o zeď a s námahou roztřeseně vstal. Noor byla nedočkavá a já jsem ji nemohl spustit z očí. Ta bláznivá naděje, že V je možná naživu, jí dodávala sílu a zaháněla hrozící zoufalství, které by ji zničilo. Bál jsem se ale, že bude zničená dvojnásob, až nevyhnutelně zažije zklamání. Nemohl jsem dovolit, aby se Noor Pradeshová zhroutila.

Pokud Murnau splnil svůj odporný úkol, pokud to, co jsem viděl v tom tornádu, bylo skutečné – Caulova tvář ve zvířených oblacích, jeho hlas plující vzduchem – pokud je v pořádku a skutečně zpět, pak se ty nejhrozivější předpovědi proroctví začaly plnit. Což znamenalo, že celá říše podivných bude pohřbena. Jen bůh ví, čeho je schopen Caul teď, kdy pozřel obsah jedné z nejmocnějších nádob v Knihovně duší. Když Knihovna zkolabovala, byl rozdrcen, a teď vstal z mrtvých.

Znovuzrozený.

Nyní se stávám smrtí, ničitelem světů.

Jakkoliv to bylo či bude zlé, jedno jsem věděl – svět Noor Pradeshovou potřebuje. Je jednou ze sedmi. Jednou z podivných, jejichž příchod byl předpovězen a kteří osvobodí podivné – od Caula? – kteří dokáží zapečetit dveře – od čeho? od Pekla? A jakkoliv to znělo bizarně, nebylo to o nic bizarnější než ty části Vyjevitelova proroctví, které se již naplnily. Přestal jsem pochybovat. Přestal jsem i nevěřit svým vlastním očím.

Nebyl to žádný sen ani poslední klam umírající mysli. A byl jsem si ještě jistější, když jsem zakopl o drážku posuvných dveří od obýváku. Dům vypadal tak, jak jsem ho s přáteli po poslední návštěvě před několika týdny opustil – narychlo uklizený a skoro prázdný, knihy, které můj otec nevyhodil, stály zpátky na policích, odpadky, které zaneřádily podlahu, byly nacpané v černých plastových pytlích. Vzduch tu byl zatuchlý a dusný.

Noor poskakovala z rohu do roku a hledala V. Strhla z gauče přehoz, pak se vrhla přes opěradlo a hleděla za ně. Zastihl jsem ji u okna a právě jsem chtěl spustit „Noor, počkej“ – když mě přerušilo zaburácení hromu a oba jsme nadskočili. Podívali jsme se oknem skrz dešťové kapky. Dvůr byl plný odpadků. Domy naproti měly zavřené a temné okenice. Mrtvé okolí.

A tiché.

„Ta stvůra měla nejspíš kamarády,“ řekl jsem. „Další tu mohou být každou minutu.“

„Jen ať jdou dál.“ Oči měla jako ledové kostky. „Neodejdu, dokud neprohledáme všechny místnosti. Každý kout.“

Přikývl jsem. „Já taky ne.“

V ložnici nikdo nebyl. Ani pod postelí. Bylo to hloupé kleknout si a hledat jako nějaké děcko, které se bojí bubáka, ale stejně jsem to udělal. Na koberci, tam, kde dědeček míval krabici s doutníky, kterou jsem objevil po jeho smrti, byl otisk obdélníku. V té krabici jsem našel fotografie, které mi navždycky změnily život. Ale nebyla tam V, mrtvá ani živá. Ani ve skříni. Ani v koupelně, kde Noor strhla sprchový závěs, aby našla jen zbytek scvrklého mýdla.

V pokoji pro hosty nebylo nic kromě hromady beden na stěhování a černých plesnivých skvrn na koberci. Cítil jsem Noořino narůstající zoufalství. Když jsme došli do garáže, volala V nahlas, což mi lámalo srdce. Rozsvítil jsem.

Očima jsme projížděli změtí vyhozených zbytečností a věcí, které měl dědeček v plánu opravit, ale nikdy se k tomu nedostal. Dva žebříky, každému chyběla jedna příčka. Velký starý televizor s rozbitou obrazovkou. Cívky drátů a provazů. Ponk mého dědy plný nástrojů a časopisů o truhlařině. Viděl jsem tam svého i jeho ducha, jak se vedle sebe sklánějí pod světlem lampy a táhnou červenou nit po mapě a přichycují ji špendlíky. Ten hoch si celou tu dobu myslel, že je to jen hra, jen příběh.

Bouře otřásla dveřmi od garáže a vrátila mě tak do současnosti. Viděl jsem dědečkovu skříň s puškami, jedinou věc v garáži, která byla dost velká na to, aby se za ní ukryl člověk. Noor šla první, dostala se ke skříni a zacloumala klikou. Dveře se trochu pootevřely a pak se napnul řetěz. Někdo, skoro jistě můj táta, tu skříňku zajistil visacím zámkem. Škvírou jsme viděli řadu naolejovaných bubínků. Zbraně, které mohly mého dědečka zachránit, kdybych klíč neodnesl.

Noor překvapeně couvla, pak se beze slova otočila a vběhla do domu. Uháněl jsem za ní do dědečkovy pracovny, jediné místnosti, kterou jsme ještě neprohledali. Do pokoje, kde Oliva dupala a našla dutě znějící místo, pak odhrnula koberec a objevila dvířka v podlaze a bunkr za nimi. Bunkr, o kterém V nejspíš věděla – a možná dokonce znala i kód od vstupních dveří.

Snažil jsem se to říct Noor, přeřvat to běsnění bouře a její vlastní výkřiky – Jsi tady? Mami, kde jsi? Ale neslyšela mě a nedívala se na mě, odsunula Abeův prázdný psací stůl a otevřela malou skříňku, a tak jsem to vzdal a snažil se sám shrnout těžký koberec a vzpomenout si, kde jsou ta dvířka. Ale byl jsem tak nervózní, že jsem je nemohl najít.

V v pracovně nebyla. Řekl jsem si, že nebude ani v bunkru. Nedokázal jsem si představit, že by sem utekla jen proto, aby se ukryla v bunkru a nepustila nás dovnitř. Takže když Noor vyběhla z pracovny, vstal jsem a běžel jsem za ní.

Našel jsem ji stát nehybnou jako socha uprostřed obýváku, byla zadýchaná, ale naprosto soustředěná. Pokynula mi, abych šel blíž.

„Co když jsme prošli všichni společně?“ zašeptala a očima upřeně hleděla na bod v prostoru na kraji pokoje. „A byli jsme od sebe stejně daleko jako na verandě V.“ Zvedla paži. „Tam. Tam jsem se probrala.“ Ukazovala do rohu, kde stálo omšelé dědečkovo sklápěcí křeslo. Na podlaze vedle něj byla vypálená silueta, připomínala postavu Noor. „A ty ses probral tam.“ Ukázala dveřmi na verandu, kde moje vypálená silueta mizela pod rozšiřující se kaluží krve stvůry. „Přesně takhle daleko od sebe jsme byli na verandě u V. Ty jsi byl želízky připoutaný k zábradlí támhle a já byla tam.“

Ucítil jsem jiskru, která začíná zářit. „A V ležela venku na trávě.“

Oba jsme vzhlédli naráz, očima jsme propichovali třepotající se síťovinu, hleděli na zarostlý dvorek, na vysokou trávu na okraji lesa, kde se zastavil muž ve žluté pláštěnce, a zadívali jsme se tím směrem.

„Přesně tam,“ zašeptal jsem.

Naše těla se uvolnila. Společně jsme vyrazili do bouře.

KAPITOLA DVĚ

Tělo V vypadalo, jako by je spolkla a pak znovu vyvrhla země. Ležela zkroucená v trávě jako odhozená panenka, paže rozhozené jako figurka z komiksu a nohy zasukované pod tělem. Šedé vlasy měla zcuchané a zablácené, červený svetr a černé šaty byly prosáklé krví a deštěm. Ztratila jednu holínku a zaštupovaná pletená ponožka na její noze mi nevhodně připomněla zlou čarodějnici z Čaroděje ze země Oz, tu, která přistála pod Dorotčiným domem. Zaměřil jsem se na to, co jsem si pamatoval z toho otravného výletu do kina, na zaštupovaný palec pruhované ponožky V, aby se moje myšlenky nezatoulaly…

kolikrát tu ponožku vyspravovala

… k tmavé díře v hrudi V…

věc

je teď pouhá věc

… k otevřeným ústům smáčeným deštěm…

všude dobře, doma nejlépe

Noor plakala. Hlavu měla nachýlenou vpřed, tvář skrytou pod vlasy, ale viděl jsem, jak se jí zvedá hruď. Snažil jsem se ji obejmout, ale naráz se mi vyškubla.

„Já jsem to udělala,“ šeptala, „je to moje chyba, je to moje chyba, moje chyba.“

„Není,“ řekl jsem. Znovu jsem se ji pokusil obejmout a tentokrát mě nechala. „Není.“

„Ale ano, je,“ šeptala. Tiskl jsem ji víc a víc. Její tělo se třáslo. „V té smyčce byla tolik let v bezpečí. A pak jsem k ní dovedla toho muže. Vpustila jsem ho dovnitř, provedla ho veškerým zabezpečením.“

„Nevěděla jsi to. Nemohla jsi to vědět.“

„A teď je mrtvá. Kvůli mně je mrtvá.“

Kvůli nám, pomyslel jsem si, i když bych to nikdy neřekl nahlas. Musel jsem tu toxickou myšlenku zabít dřív, než zapustí kořeny, jinak ji zničí. Věděl jsem to z vlastní zkušenosti – podobný jed nakazil i mě.

„Takhle to nesmíš brát. Není to pravda.“ Snažil jsem se, aby můj hlas zněl klidně a uvážlivě. Bylo to ale těžké, když tělo V leželo jen pár stop od nás v trávě.

„Právě když jsem ji našla. Bože. Právě když jsem ji znovu našla.“ Hlas se jí zlomil.

„Nebyla to tvoje vina!“

„PŘESTAŇ S TÍM.“ Najednou se ode mě odtáhla a odstrčila mě od sebe. Pak, laskavěji, pokračovala: „Chce se mi umřít.“

Najednou, neschopen cokoliv říct, jsem přikývl. Dobře.

Déšť nás štípal do tváří a stékal po bradě. Dům začal vrzat.

„Potřebuji minutu,“ řekla.

„Měli bychom ji zanést dovnitř.“

„Potřebuji minutu,“ opakovala.

Nechal jsem ji. Vstal jsem a šel směrem ke stromům, předklonil jsem se, abych čelil náporu vichřice, a snažil jsem se nemyslet na to, jak je hloupé chodit venku v hurikánu. Místo toho jsem myslel na dědečka, na to, jak tu zemřel a kde – hned za těmito stromy. Zvláštní zrcadlový obraz jeho těla a těla jeho chráněnkyně. Dědečka jsem viděl plakat jenom jednou, ale věděl jsem, že tohle by ho rozplakalo. Hrudí a kostmi mi prolétla horkost. Skoro jsem teď viděl jeho ducha zářit mezi černými a kymácejícími se stromy, skoro jsem ho slyšel naříkat Velyo, Velyo, ty ne.

Otočil jsem se. Noor klečela vedle těla, otírala V z tváře bláto, rovnala její zkroucené údy. Noor, která našla V, jen aby ji znovu ztratila. Která si to bude jistě navždy dávat za vinu, ať jsem se jí to snažil jakkoliv rozmluvit. Ale jestliže to byla její vina, pak to byla stejně tak i vina moje. Napálili nás, nechali jsme se obalamutit. V určitě její adoptivní dcera chyběla, ale nikdy – kvůli Noořině bezpečí – by se ji nesnažila znovu vyhledat. Vzpomněl jsem si na její slova, když jsme ji našli. Co tu, k čertu, děláte?

Naše chyba stála V život. A obával jsem se, že vzkřísila démona. Měli jsme co napravovat a málo času na truchlení.

Poryv větru mě málem poslal k zemi. Z vedlejšího dvora se ozvalo zaskřípění a pak zapraskání. Otočil jsem hlavu a spatřil jsem, jak se utrhl kus střechy sousedního domu.

Když jsem se znovu podíval na Noor, stále klečela, hlavu skloněnou jako k modlitbě.

Jen jednu minutu, říkal jsem si. Dej jí jen ještě jednu minutu. Možná je to její jediná příležitost, jak říct sbohem. Nebo je mi líto. Nevěděl jsem, co přinese budoucnost. Jestli budeme mít šanci pohřbít V, vypravit jí pohřeb. Ještě jednu minutu a Noor se možná bude schopná s tím nějak smířit anebo se alespoň neutopit v jedu. A pak budeme moci – co? Byl jsem tak plný hrůz a tragédií této chvíle, že jsem ještě nepřemýšlel o tom, co dál. Musíme zakrýt tělo V. Vzít ji dovnitř. Musíme varovat své přátele a spojence, spojit se s nimi – pokud to už neudělal Caul. Mou mysl nahlodávalo tisíc obav, ale ještě jsem je nemohl vpustit dovnitř.

Noor ztichla. Bouře byla stále horší. Už jsem nemohl dál čekat.

Udělal jsem jen několik kroků směrem k ní, když jsem ucítil, jako by mě něco udeřilo do břicha. Zapotácel jsem se a padl jsem na kolena. Snažil jsem se nadechnout a hledal jsem v trávě ten předmět, který mě udeřil, ale nic tam nebylo. A pak jsem zalapal po dechu, když mi trupem projela čerstvá bolest a přelévala se mi do nohou.

Tuhle bolest znám.

„Co se stalo? Jsi zraněný?“ Noor se nade mnou skláněla a zvedala mi hlavu. Snažil jsem se něco říct, ale vyšlo ze mě jen zabručení. Myslí jsem se soustředil na tu věc, která mě uhodila, a která vůbec nebyla věcí, jak jsem si uvědomil, ale pocitem. Teď se ve mně roztočilo nějaké dynamo, které bylo předtím v klidu, a přimělo mě zadívat se do lesa.

„Co je to?“ ptala se Noor.

Najednou jsem to zahlédl – zahnívající, černooké stvoření připomínající obrovského pavouka si razilo cestu kapradím směrem k nám.

„Ten muž ve žlutém,“ zachraptěl jsem, srdce mi bušilo, když jsem očima prohledával stromy.

„Co je s ním?“

Cítil, jak odchází. Cítil, že jeho pán umírá.

„Nebyl sám.“

***

Vzpomněl jsem si na trezor se zbraněmi v garáži, ale byl zamčený a na řetěz, takže nám neposloužil k ničemu stejně jako mému dědečkovi ten večer, kdy zemřel. Zůstávala jen jedna možnost kromě útěku, který by byl na nic, a kromě toho, že se netvorovi postavíme čelem tady, na dvorku, beze zbraní, což byla totální blbost.

„Můj děda měl bunkr,“ řekl jsem. Už jsem stál na nohou a táhl jsem Noor k verandě. „V pracovně, pod podlahou.“

V půli cesty k verandě se zarazila a oba jsme se zastavili.

„Ne bez ní.“

Měla na mysli V.

„V lese je netvor.“ Uvědomil jsem si, že jsem to jméno dosud nevyslovil, nepojmenoval jsem tu hrozbu. Snažil jsem se ji přimět, aby pokračovala v chůzi, ale ani se nehnula.

„Viděla jsem, co dělají s lidmi jako my, a hlavně s mrtvými. Už jí vzali srdce. Nedovolím, aby jí vyloupli i oči.“

Netřásla se, nechovala se jako šílenec. Bylo mi jasné, že nemá smysl se s ní přít.

Noor zvedla V za paže a já za nohy. V nebyla nijak velká, ale její zmáčené tělo jako by bylo zatíženo kameny. S námahou jsme došli na verandu a přenesli ji kolem nehybné stvůry do domu, za námi zůstávala pěšina z kapajícího bláta. Posadili jsme ji v pracovně vedle srolovaného koberce. Cítil jsem, jak se střelka mého vnitřního kompasu pohybuje tam a zpátky a snaží se usilovně zjistit, kde je netvor, kterého jsem ještě neviděl. Najisto jsem věděl jen to, že se blíží a že je rozzuřený. Ten hněv jsem vnímal jako píchání rozžhaveným nožem.

Klesl jsem na kolena a bušil do prken podlahy, dokud jsem nezaslechl ozvěnu. Pak jsem poprosil Noor, aby našla něco, čím bych mohl vypáčit poklop, a dlaněmi jsem přejížděl po prknech. Skryté panty jsem našel, právě když se vrátila se zkrvaveným nožem na dopisy s bronzovou rukojetí, který ještě před chvílí trčel z krku mrtvé stvůry. Skoro jsem slyšel hlas slečny Peregrinové, jak říká Páni, jak nesmírně užitečná věcička, když jsem jej zastrkoval do úzké škvíry a páčením otevřel asi metrový kus podlahy. Pod ním byl opancéřovaný poklop vedoucí do bunkru.

Noor se ničemu z toho nedivila. V měla svoji vlastní tajnou časovou smyčku. Ve srovnání s tím musel podzemní bunkr vypadat jako naprosto všední věc.

Dveře od bunkru byly zavřeny alfanumerickou klávesnicí. Začal jsem vyťukávat kód, ale v tu chvíli se mi z hlavy všechno vykouřilo.

„Neťukáš,“ poznamenala Noor.

Znovu jsem začal vyťukávat. „Nejsou to narozeniny. Je to slovo…“

Noor se poškrábala na tváři.

Zavřel jsem oči a zaťukal si na hlavu. „Je to slovo. Slovo, které znám.“

Střelka kompasu se zachvěla a pak se ustálila. Cítil jsem, jak se netvor prodírá mezi stromy a už je z lesa skoro venku. Zíral jsem na klávesnici, až se mi začala rozmazávat před očima. Bylo to polsky. Nějaká zdrobnělina.

„Proboha, prosím tě, pospěš si,“ ucedila Noor přes zuby. „Hned jsem zpátky.“

Odešla a za chvíli se vrátila s tmavě hnědou přikrývkou, kterou měl dědeček na posteli. Přehodila ji přes tělo V.

Tygr! Malý tygr. Tak mi říkával. Ale jak se to řekne polsky?

Noor položila V a zabalila ji do přikrývky. Vypadala jako mumie v rubáši z mikrovlákna. A pak mi to došlo a můj prst se zabodl do klávesnice.

T-y-g-r-ý-s-k-u

Zámek s cvaknutím povolil. Znovu jsem se mohl nadechnout. Otevřel jsem těžký poklop. Udeřil do podlahy jako výstřel z pušky.

„Díky bohu,“ vydechla Noor.

Žebřík mířil dolů do tmy. Přikulili jsme zabalené tělo V k otvoru. Sešel jsem dolů o tři příčky, jednou rukou jsem ji držel kolem lýtek, ale byla moc těžká na to, abych ji dokázal snést dolů sám. Nebyl čas na to spouštět ji opatrně průchodem do bunkru a na to, abychom pomalu sestupovali, příčku po příčce.

Z verandy se ozvalo hlasité kovové zasténání. Mohl to být vítr trhající síťové dveře – anebo netvor.

„Musíme ji tam dolů prostě pustit,“ řekl jsem. „Je mi líto.“

Noor neodpověděla, jen přikývla. Zhluboka se nadechla. V duchu jsem se omlouval V za to, co se má stát, pak jsem ji nechal proklouznout rukama do tmy. Když dopadla na zem, bylo slyšet, jak se jí lámou kosti. Noor sebou trhla a já jsem potlačil zachvění. Pak jsme začali sestupovat za V.

Noor nad námi zavřela poklop. S řinčením zapadl a automaticky se uzamkl. Byli jsme obklopeni tmou. Z druhé strany se ozvěnou ozývaly rány a zaslechli jsme vytí, které rozhodně nebylo dílem větru. Sestoupil jsem po zbývajících příčkách, škobrtnul o tělo V a přejížděl rukama po drsném betonu, dokud jsem nenahmatal vypínač.

Zelené zářivky zabudované ve zdech se rozblikaly. Naštěstí šla i navzdory bouři elektřina. Jak znám svého dědu, bunkr byl určitě připojený na záložní generátor.

Rána z vnitřku domu se odrážela ozvěnou od zdí průchodu.

„Takže tohle místo je chráněné před netvory?“ zeptala se Noor a podívala se nahoru na poklop.

„Mělo by být.“

„Už to někdy někdo vyzkoušel?“

Netvor začal bušit na poklop, znělo to jako tupé dunění zvonu.

„Určitě jo.“

Lež. Kdyby stvůry zjistily, kde děda Portman žije – tedy před minulým rokem – musel by se s celou rodinou přestěhovat, skrývat se a už nikdy by se nemohl vrátit. Což znamená, že integrita tohoto čtyřicet let starého bunkru prochází právě teď poprvé testem.

„Ale pojďme od těch dveří,“ dodal jsem. „Jen pro jistotu.“

***

Řídicí středisko v srdci bunkru vypadalo tak, jak jsem si je pamatoval. Dvacet stop z jednoho konce na druhý. U jedné zdi patrová postel, u druhé vojenská skříňka na zásoby potravin. Chemický záchod. Mohutný starý dálnopis na mohutném psacím stole. Hlavní částí místnosti byl periskop zavěšený ve válci u stropu. Vypadal stejně jako ten, který měla ve svém domě V.

I přes silný poklop a dlouhý betonový průchod do této podzemní místnosti sem živě doléhaly zvuky řádění, které se odehrávalo nad námi. Netvor běsnil. Snažil jsem se nemyslet na to, co s tím domem provádí – či co by provedl nám, kdyby měl tu možnost. V tuto chvíli jsem příliš nevěřil ve své schopnosti krotit netvory. Největší naději přežít máme, když se mu budeme držet z cesty. Také jsem byl pověrčivý a přišlo mi nevhodné snažit se bojovat s netvorem tady, právě na tom místě, kde jeden z nich zabil mého dědečka. Připadalo mi to jako pokoušet osud.

„Vidím jenom vysokou trávu.“ Noor přitiskla obličej k periskopu a pomalu se otáčela do kruhu. „Sledovací zařízení tvého dědy nefunguje, protože se nikdo neobtěžoval posekat trávník.“ Odtáhla obličej a podívala se na mě. „Tady dole nemůžeme zůstat.“

„Hm, ale tam nahoru taky nemůžeme,“ odpověděl jsem. „Ten netvor by nás obrátil naruby.“

„Ne, když najdeme něco, čím ho zabít.“ Šla ke skříni se zásobami. Za otevřenými dvířky se ukázaly úhledně naskládané věci nezbytné pro přežití. Potraviny a zdravotnické potřeby. Nic, co by mohlo způsobit smrt.

„Tady dole nejsou žádné zbraně. Už jsem se díval.“

I tak ovšem prohledávala skříň, shazovala z polic konzervy, které s řinčením dopadaly na zem. „V garáži byla hromada zbraní. Jak to, že žádné nejsou v dědově bunkru pro přežití?“

„To nevím, ale nejsou.“

Šel jsem jí pomoct, i když jsem věděl, že to nemá smysl. Odsunul jsem stranou hromadu deníků, příruček a dalších knih, abych se podíval, co je za nimi.

„Krucinál.“ Když prohledala každičký kout skříně, otočila se k ní zády a mrskla konzervou fazolí o zem. „Ať je to, jak chce, tady dole nemůžeme zůstat.“ Od chvíle, co jsme vešli do domu, byla pozoruhodně klidná, ale teď se jí do hlasu opět vkrádala panika.

„Dej mi jen minutu,“ řekl jsem. „Musím se zamyslet.“

Uvelebil jsem se v otáčecím křesle. Samozřejmě existuje ještě jedna cesta ven – druhým průchodem, nahoru do atrapy domu na opačné straně slepé ulice, kde v garáži čekal dědečkův bílý Chevrolet Caprice. Jenže netvor by mohl vyběhnout ven, jakmile by zaslechl motor auta, a zabil by nás dřív, než bychom stačili vycouvat z příjezdové cesty. Navíc jsem asi ještě nebyl připraven na rychlé a dokonalé provedení takové akce, jakou je útěk.

Znělo to, jako by někdo v domě pracoval se sbíječkou.

„Třeba ho to znudí a odejde,“ řekl jsem napolo žertem.

„Nepůjde nikam, leda tak pro posily.“ Začala přecházet po úzké podlaze. „Nejspíš právě teď přivolává pomoc.“

„Myslím, že netvoři s sebou nenosí telefon. A nepotřebují posily.“

„Ale co tu dělá? Proč je v domě tvého děda stvůra a netvor?“

„Je jasné, že na nás čekali,“ řekl jsem. „Nebo čekali na někoho.“

Opřela se o palandu, mračila se a ve tváři měla výraz marnosti. „Myslela jsem si, že Murnau je poslední stvůra, která není v zajetí. A že skoro všichni netvoři jsou po smrti.“

„Ymbryny říkaly, že se jich pár ještě někde skrývá. Možná je jich víc, než si myslely.“

„Hmm, už se neskrývají. Tedy aspoň tihle dva ne. Což znamená, že je někdo povolal do služby. Což znamená…“

„To nevíme,“ přerušil jsem ji, nechtěl jsem takhle uvažovat. „Nic nevíme.“

Narovnala ramena a otočila se ke mně. „Caul se vrátil, že? Murnau uspěl. Přivedl ho zpátky z… místa, kde byl.“

Zavrtěl jsem hlavou. Nedokázal jsem se jí podívat do očí. „Nevím. Možná.“

Sjela zády po sloupku postele na zem. Sedla si a přitiskla kolena na hruď. „Cítila jsem ho,“ řekla. „Těsně předtím, než jsem ztratila vědomí. Bylo to jako… jako by mě pokryl nějaký ledový příkrov.“

A já jsem ho viděl. Viděl jsem jeho tvář v srdci bouře. Ale přesto jsem opakoval: „Prostě nevíme.“ Protože jsem si nebyl jistý a protože jsem si nechtěl připustit, že je tahle děsná věc pravda, dokud se nezmění v pravdu, před níž nelze utíkat.

Naklonila hlavu na bok, jako by ji právě něco napadlo, a zalovila v kapse. „Když jsem balila V do přikrývky, našla jsem v její ruce tohle. Musela to držet, když umřela.“

Vstal jsem a ona natáhla ruku. Držela v ní něco, co vypadalo jako poničené stopky. Neměly ručičky ani číslice. Po obvodu ciferníku byly podivné symboly a cosi, co vypadalo jako runové písmo. Sklíčko bylo prasklé a částečně začouzené, jako by spadlo do ohně. Vzal jsem si od ní tu věc a překvapila mě její tíha. Na zadní straně bylo anglicky vyryto:

jen pro jedno použití. 5 min. odpočítávání.

vyrobeno ve východním německu.

„Knoflík od katapultu,“ pronesl jsem tiše v úžase.

„Musela to mít v kapse, když jsme se tam objevili,“ řekla Noor. „Možná tušila, že se na ni něco chystá.“

Přikyvoval jsem. „Anebo to možná nosila pořád s sebou. Aby mohla kdykoliv okamžitě utéct.“

Jako uprchlík, pomyslel jsem si smutně.

„Ale nefungovalo to dost rychle. Píšou tady, pětiminutové odpočítávání. Takže i kdyby ten knoflík stiskla v momentě, kdy vešel Murnau…“

Noor se zahleděla někam mimo mě, na zeď, na nic.

„Dost rychlá na to, aby zachránila nás,“ řekl jsem. „Ale příliš pomalá, aby zachránila sebe.“ Vrátil jsem jí stopky. „Je mi to líto.“

Roztřeseně se nadechla, zklidnila se a pak zavrtěla hlavou. „To nedává smysl. Vždycky všechno připravovala. Plánovala. A léta plánovala a chystala se na invazi. Měla tyhle hodinky. Dům plný zbraní. Jasně, byla překvapená – díky mně – ale vsadím se, že měla plán i na to.“

„Noor, Murnau ji zasáhl do hrudi. Jak můžeš tohle naplánovat?“

„Ona dovolila, aby se to stalo. To ti říkám. Kdyby se jí podařilo vyskočit oknem nebo něco takového, další, co by udělal, by bylo to, že jednoho z nás by zabil a druhého si vzal jako rukojmí. Místo toho mu dovolila, aby zastřelil ji.“

„Ale její vlastní srdce bylo na Benthamově seznamu ingrediencí pro zmrtvýchvstání. Určitě to věděla. Myslím, že tohle je ten důvod, proč se v té smyčce zavřela – aby znemožnila stvůrám ukrást její srdce. Dovolit Murnauovi, aby ji zabil a abychom tak byli zachráněni, by ohrozilo všechny.“

„Čekalo se, že ho zastavíme.“ Otřela palcem šmouhu na stopkách. „Jenže jsme selhali.“

Chtěl jsem něco namítnout, ale přerušila mě. „Podívej, tohle nemá smysl. Nedá se dělat nic jiného než varovat ostatní. Musíme se dostat zpět do Ďáblova akru a říct jim, co se stalo. A to co nejdřív.“

Konečně. Něco, na čem se shodneme.

„Myslím, že vím, jak to uděláme,“ řekl jsem. „Na zahradě za domem mých rodičů je kapesní smyčka. Vede přímo do Panloopticonu v Akru. Je to na opačné straně města.“

„Pak musíme jít. Hned.“

„Pokud je ještě funkční,“ dodal jsem.

„To zjistíme.“

Z periskopu se ozvala hlasitá kovová rána. Najednou se ve válci roztočil, pak vyjel vzhůru a rozbil se o strop. Uskočili jsme, když se rozbité sklo začalo sypat na podlahu.

„A máme po sledovacím zařízení,“ řekla Noor.

„Je naštvaný. A nechystá se odejít.“

„Musíme to prostě zkusit.“

„Můžeme si dovolit riskovat můj život,“ řekl jsem. „Ale jestli je Caul opravdu zpět, nesmíme riskovat tvůj.“

„Ale, no tak…“

„Ne, vyslechni mě. Pokud je na tom proroctví něco pravdy – a teď si myslím, že musíme věřit, že je – ty jsi naše největší naděje. Možná jediná.“

„Myslíš těch sedm.“ Zamračila se. „Já a šest dalších. Což… kdo ví, zda jsou ještě…“

„Teď jsi v bezpečí a musím tě v bezpečí udržet. V se neobětovala jenom proto, abys skončila v netvorově žaludku. Nevím, jak dlouho jsme byli v bezvědomí. Určitě nejmíň pár hodin – možná déle. Takže, prosím, počkej ještě pár minut a uvidíme, jestli toho dementa nepřestane bavit to drancování. Pak se pohneme.“

Složila ruce na prsou. „Dobrá. Ale musí existovat nějaký způsob, jak varovat ostatní, zatímco budeme čekat. Je tu telefon? Vysílačka?“ Očima pátrala po místnosti. „Co je ta věc za tebou?“

Měla na mysli dálnopis. „To je zastaralé,“ odpověděl jsem. „Dobré tak do muzea.“

„Dá se tím komunikovat s vnějším světem?“

„Myslím, že už ne. Používaly se ke komunikaci s ostatními smyčkami, ale nebyly dost bezpečné…“

„Za pokus to stojí.“ Noor si sedla do otáčivého křesla a přilepila se ke klávesnici, která vypadala, jako by ji upilovali ze starého faxu. „Jak se to zapíná?“

„Nemám tušení.“

Foukla na klávesnici, prach se zvedl do vzduchu. Pak zmáčkla náhodně klávesu. Monitor byl stále tmavý. Sáhla za něj, poslepu šátrala a zmáčkla vypínač. Monitor zapraskal statickou elektřinou a za okamžik se na obrazovce rozblikal jantarově žlutý kurzor.

„To mě podrž,“ řekl jsem. „Ono to funguje.“

Objevilo se slovo. Na jediném řádku v horní části jinak černé obrazovky se objevilo jediné slovo.

Příkaz:___

Noor hvízdla. „Ta věc je teda stará.“

„Jsem ti to říkal.“

„Kde je myš?“

„Myslím, že tehdy ještě neexistovaly. Chce, abys něco vyťukala.“

Noor napsala Varovat.

Mašina nešťastně zapípala.

Příkaz nerozpoznán.

Noor se zakabonila. Vyťukala Pošta.

Příkaz nerozpoznán.

„Zkus vyťukat directory,“ navrhl jsem.

Udělala to. „Nic.“ A pak zkoušela zpráva, kořenový adresář, pomoc a smyčka. Ani jedno z těch slov nefungovalo.

Noor se zabořila do křesla. „Tvůj děda si asi neschovával návody, co?“

Šel jsem ke skříni se zásobami a probíral se knihami. Většina vypadala, jako by byla svázána doma, měly spirálovou vazbu a měkké desky. Několik z nich byly staré deníky, které patřívaly dědečkovi, a já jsem si slíbil, že si je jednou všechny přečtu. Mezi ohmatanou brožurou Jak vybudovat skrýš před netvorem a několika detektivkami, které dědeček rád četl, byl zalaminovaný svazek, jehož obálku zdobili ptáčci a čtyři červená písmena – JPOP.

Stejná písmena jsem už viděl v některých vydáních Povídek. Jen pro oči podivných. Rychle jsem knížku otevřel. Na titulní stránce stálo:

Pneumatický dálnopis Syndrisoft OS 1.5 – návod k použití.

„Noor! Mám to!“ zařval jsem, až se lekla, i když jsem na okamžik nevěděl, co mě naplnilo takovým nadšením. Ta věc byla zcela jistě odpojená od sítě, jejíž součástí kdysi bývala.

Odsunuli jsme těžkou klávesnici, abychom udělali na stole víc místa, a otevřeli jsme manuál. Nad našimi hlavami se ozval rachot a další rány. Dvacet stop hlíny a železobetonu nad námi tlumilo zvuk jen trochu. Napadlo mě, kolik toho z domu asi zbyde, až s ním netvor skoncuje.

Pokusili jsme se ignorovat ty apokalyptické zvuky a listovali jsme příručkou. V obsahu byla kapitola s názvem „Komunikace a možnosti připojení“. Otočil jsem na tu stránku a četl nahlas, zatímco Noor psala na klávesnici.

„Zkus napsat tohle,“ řekl jsem. „Odeslaná pošta.“

Udělala to. Kurzor vyťukal odpověď: Odeslaná pošta nedostupná.

Předčítal jsem další pokyny. Zkusila Vyhledávání odeslané pošty. Kurzor několik sekund rychle blikal a pak napsal Spojení přerušeno.

„Sakra,“ ulevila si.

„Byl to stejně jenom marný pokus,“ utěšoval jsem ji. „Tu mašinu nikdo nepoužíval už pár desetiletí.“

Plácla do stolu a vstala. „Už tady dole nemůžeme čekat moc dlouho. Ten netvor prostě dobrovolně neodejde.“

Začal jsem si myslet, že má pravdu. Že ta potvora nikdy neodejde. Že nakonec ten, kdo poslal toho chlapa ve žluté pláštěnce, si všimne, že se ještě nevrátil, a půjde se podívat, co s ním je. Že každá minuta, po kterou se tady dole schováváme, je minuta ukradená našim spojencům v Akru, kteří by mohli plánovat, jak utéct anebo jak se bránit útoku, který Caul nepochybně připravuje. Pokud ochráním Noor jen za cenu, že moji přátelé budou při nečekaném útoku zmasakrováni, bude to vůbec nějaké vítězství?

Možná. Možná ano, když to vezmu velmi střízlivě, protože Caul ohrožuje nejen podivné, které mám rád, ale celou říši podivných. A vlastně celý svět.

Jenže na druhou stranu, můj svět jsou moji přátelé.

Už jsem se chystal říct kašleme na to, pojďme, když jsem zaslechl, jak Noor mumlá: „Ty vole!“

Vrátila se k psacímu stolu a sklonila se nad prastarým monitorem. Kurzor vyklepal něco sám od sebe. Dva řádky jantarového textu.

Detekováno nebezpečí.

Aktivovat domácí obranný systém: A/N ___

Noor nečekala a ani se mě neptala na názor. Ukazovákem ťukla na klávesu A.

Obrazovka byla čistá. Chvíli jsem si myslel, že se monitor vypnul – že nás jen tak pokouší – ale pak se znovu objevil kurzor a nová obrazovka.

Byl to plánek domu nahrubo načrtnutý pomocí klávesnice. Plánek byl rozdělen do dvanácti zón označených F1 až F12, osm zón zahrnovalo části domu a čtyři zahradu. Na klávesnici bylo dvanáct funkčních kláves. Kurzor nedočkavě blikal ve spodní části obrazovky.

„Co myslíš, že dělají?“ zeptala se Noor. „Vystřelují ohnivé koule? Otevírají padací dveře?“

„Na předměstí obývaném penzisty?“

Pokrčila rameny. „Podívejme se.“ Její prstík se vznášel nad funkčními klávesami. „Myslíš, že je pořád nad námi?“

Cítil jsem netvorovu blízkost, ale nedokázal jsem vycítit, kde přesně se nachází. Šel jsem k periskopu – tedy k tomu, co z něj zbylo – a stáhl jej dolů. Přes prasklé sklo jsem viděl zkreslený obraz zahrady. Netvor podupal trávu dost na to, abych zahlédl dům a ulici za ním, ale nebylo po něm ani vidu. Otáčel jsem se do kruhu. Prohledával jsem očima zahradu, spadlý strom a jiskřící elektrické dráty, které ležely na chodníku, i sousední dům bez střechy. A pak jsem ucítil, jak se střelka mého vnitřního kompasu zatřepala, a uslyšel jsem netvorovo ostré a hlasité zavytí. Periskop s nebezpečným trhnutím vylétl vzhůru, srazil mě na zem a pak znovu třískl do stropu.

Noor vyletěla ze židle a spěchala ke mně. „Panebože, jsi v pořádku?“

„Je přímo nad námi!“ vykřikl jsem.

Pomohla mi vstát a klopýtali jsme spolu k počítači.

„Která část zahrady to je?“ zeptala se a dívala se na monitor.

Ťukl jsem na obrazovku. „Myslím… že je to tady.“

Noor položila prst na odpovídající klávesu. F10. „Nedopřeješ mi tu čest?“

„Ne! Chci říct ano. Jen to stiskni!“

Stiskla klávesu.

Zprvu se nic nedělo. Pak se začaly stěny kolem nás otřásat a ozval se zvuk, jako by skřípal nějaký starý obrovský radiátor. Za okamžik se ozval ohlušující rachot a místnost se zatřásla. Palanda spadla a všechno, co jsme ze skříně se zásobami nevytáhli, se rozkutálelo po zemi.

Střelka kompasu ve mně rotovala. Nedokázal jsem odhadnout, nakolik je netvor zraněný, ale byl jsem si jistý, že to, co se právě odehrálo nahoře, ho odvrhlo o kus dál. Což znamená…

„Dokázali jsme to!“ vykřikl jsem.

Noor opatrně zvedla ruce, kterými si kryla hlavu. „Je mrtvý?“

„Myslím, že raněný, mrtvý ne. Ale neváhejme a pojďme to zjistit.“

Běžel jsem ke zdi a začal jsem páčením otvírat dveře, které byly zčásti skryté za skříní se zásobami. „Další východ,“ vysvětloval jsem. „Tenhle vede do jiného domu. Je tam auto, kterým můžeme odjet.“

„A co V?“ řekla Noor.

Zkusil jsem si představit, jak táhneme její tělo průchody a po žebříku, zatímco nás honí zraněný a rozzuřený netvor. Ale zdálo se, jako by Noor četla moje myšlenky, aniž bych musel cokoliv vysvětlovat. Zavrtěla hlavou a zamumlala: „Nedá se nic dělat.“

„Vrátíme se sem,“ ujistil jsem ji.

Nic neřekla, jen zastrčila svoje prsty do zárubně a začala tahat.

KAPITOLA TŘI

Uháněli jsme průchodem s nízkým stropem, který vedl pod předměstskou ulicí, kde bydlíval dědeček, pak jsme vyšplhali po dalším žebříku a průlezem jsme se dostali do ložnice atrapy domku. Nebyl čas podívat se oknem a zjistit, jaké škody utrpěl dědečkův dům. Byl čas jen kmitat nohama a držet za ruku Noor. Díkybohu, dům byl stejný jako Abeův, takže jsem rychle našel cestu chodbou do obývacího pokoje, aniž bych o tom musel nějak přemýšlet. Obývák byl pustý a vlhký, tenké závěsy plácaly do poničeného arkýřového okna, větev padlého dubu zasahovala do místnosti jako nějaká monstrózní ruka.

Jen jsem zahlédl plameny na druhé straně ulice.

Po netvorovi ani známky. Navzdory svému přesvědčení jsem podlehl naději, že je mrtvý.

Vběhli jsme do garáže. Široký Chevrolet Caprice stál tam, kde vždycky, místo vedle něho bylo prázdné. (Vůz Aston jsme nechali před mnoha týdny v Brooklynu. Teď už se stal jistě kořistí stvůr anebo ho někdo ukradl a rozebral na součástky.) Otevřeli jsme dlouhé dveře vozu a zabořili se do sedadel. Klíče byly v držáku na nápoje, dálkové ovládání vrat garáže viselo na stínítku. Zvedl jsem ruku a chtěl zmáčknout knoflík, ale Noor po něm sáhla dřív.

„Jednu věc si musíme ujasnit,“ řekla. Bylo to poprvé, co se moje oči na něco soustředily od chvíle, kdy jsme se dali do běhu. I v nelichotivém světle kabiny auta, i promočená na kost, s vlasy zcuchanými a zadýchaná byla přízračně krásná. Opravdu krásná.

Řekla: „Nezastavuj. Ať se stane cokoliv, musíš se dostat zpátky do Akru. I kdybych se já dostala do problémů.“

Chvíli mi trvalo, než jsem pochopil, co mi říká. „Nenechám tě bez pomoci.“

„Poslouchej. Poslouchej!“ Tělo se jí svíjelo napětím. Vzala mě za ruce a propletla prsty s mými, aniž by ze mě spustila oči. „Někdo musí ostatní varovat, a musíme to udělat my, nikdo jiný. Nikdo jiný neví, co se stalo.“

Celou svou myslí jsem tuhle myšlenku odmítal, při pomyšlení na to, že bych z nějakého důvodu Noor opustil, mi tuhla krev v žilách. Ale nedokázal jsem proti tomu vyslovit lepší argument než „Ne“.

Položila mi ruku na stehno. „Už za mě zaplatila životem V.“ Prsty mi zarývala do masa. „Nedovol, abych se stala i příčinou smrti našich přátel.“

Srdce mi bušilo až v krku. „Musíš mi slíbit totéž,“ řekl jsem. „Nezastavuj.“

Sklopila oči a skoro neznatelně přikývla. „Dobrá.“

„Dobrá,“ řekl jsem.

Byla to lež. Nikdy bych ji neopustil.

Podala mi ovladač. Stiskl jsem knoflík. Motor vrat garáže naskočil a zanaříkal, když se vrata začala rolovat nahoru. Dědeček do garáže autem nacouval, takže jsme hleděli do ulice a otvírání vrat připomínalo zvedání opony na začátku nějakého představení.

Dědův dům hořel. Prostor okolo něj zčernal. Z otvoru v trávě se kouřilo, další dírou ve zdi domu prosvítaly růžové kachličky koupelny.

Určitě jsem zamumlal „Ach, sakra“ a Noor řekla něco o startování, ale náhlá ostrá bolest v mých vnitřnostech vyžadovala veškerou mou pozornost. Napověděla mým očím, kam se podívat – na otvor v zahradě, odkud z hromady růžových sutin šlehal do deště černý jazyk.

I Noor hleděla – sledovala můj pohled očima.

„Jacobe,“ pronesla tiše. „Myslím, že to přežil.“

Netvor vylezl z hromady trosek. I přesto, že měl ohnutý hřbet, byl nesmírně vysoký, natahoval krk a kroutil jím, jako by se probíral z dřímoty a ne z hromady trosek domu, pod kterými byl pohřben. Rozdrcený beton pokrýval jeho postavu, takže vypadal jako bílý duch – a mohla ho vidět i Noor.

„Nastartuj.“ Noor se natáhla a zatřásla mnou. „Nastartuj, Jacobe!“

Otočil jsem klíčkem, zařadil jedničku a šlápl jsem na plyn. Vyrazili jsme na příjezdovou cestu, narazili podvozkem do odtokového koryta s takovým zaskřípáním, že si toho musel každý všimnout, a zatočili na silnici.

„Vidím ho, vidím ho, ŠLÁPNI NA TO,“ křičela Noor a tělem se natáčela, aby viděla na dědečkův dům.

Sešlápl jsem pedál plynu nadoraz. Motor zavyl s takovou silou, o jaké se tomuto chevroletu ani nesnilo. Příliš velký záběr. Zadní kola se protáčela na vlhké vozovce a zadek auta ustřelil nabok.

Netvor běžel dlouhými kroky přes zahradu, byl teď už skoro na silnici. Byl dokonce vyšší než ten, se kterým jsem se utkal ve smyčce zmrtvýchvstalých. Prach z rozdrceného betonu a černá krev na něm vytvářely impresionistické skvrny.

„JEĎ, JEĎ, JEĎ, JEĎ!“ křičela Noor. „Dopředu, ne nabok!“

Pustil jsem pedál plynu, aby se černé pneumatiky přestaly protáčet, trhl jsem volantem na opačnou stranu a znovu jemně přidal plyn.

„Přímo za tebou – PŘÍMO za tebou…“

Vyrazili jsme, právě když se netvor snažil jazykem jako lasem zachytit auto za nárazník, ale ten odletěl s hlasitým kovovým zarachocením. Chvíli na to další z jazyků udeřil do zadního okna. Rozbilo se a sklo se vysypalo na zadní sedadlo. Uháněli jsme teď po silnici a netvor běžel za námi, kulhal a byl zraněný, ale stále rychlý.

Noor otevřela palubní přihrádku a šátrala v ní. Hledala nějakou zbraň anebo snad tajný panel s knoflíky, jaký mívá v autě James Bond. Ale byly tam jen papíry od auta a staré brýle na čtení. Jeli jsme tak rychle, jak jsem si jen troufal na vlhké silnici mezi spadanými větvemi a okrasami zahrad, které dělaly z cesty překážkovou dráhu – to a k tomu ještě nekonečné zákruty Circle Village, což byly samé zatáčky, kudrlinky a slepé uličky, které se snažily svrhnout naše rychlé, ale těžké auto do retenčních nádrží a vrhnout je proti zdem domů. Musel jsem pořád brzdit, točit volantem a zase brzdit, i když jsem doslova umíral touhou sešlápnout plyn. Navzdory tomu jsme začali netvorovi ujíždět. Nejspíš proto, že byl zraněný a jeden jazyk musel používat jako berlu.

Ale pak jsem ucítil, jak sebou střelka kompasu trhla, a ve zpětném zrcátku jsem zahlédl netvora, jak sbíhá ze silnice a mizí za nějakým domem.

„Snaží se nám nadběhnout,“ řekl jsem a oba jsme se naklonili napravo, jak jsem trhl volantem, abych se vyhnul převrženému golfovému vozíku uprostřed cesty.

„Tak jeď jinudy,“ zvolala Noor.

„To nemůžu! Z tohohle labyrintu vede jenom jedna cesta…“

Pár příštích zatáček jsme netvora neviděli, ale věděl jsem, že je blízko, sleduje nás a běží tak rychle, jak mu to jen jeho poraněné tělo dovolí. Pak se před námi objevila brána. Výjezd. Za ní je hlavní silnice, rovný úsek, kde bych mohl konečně dosáhnout takové rychlosti, aby nás netvor nechytil.

Netvora jsem ucítil dřív, než jsem ho spatřil. Pádil po naší pravé straně, aby nám zablokoval cestu. Uličkou mezi nízkým obrubníkem a nestřeženou bránou jsme mířili přímo k netvorovi.

„Drž se!“ zařval jsem, sešlápl jsem plyn a odbočil prudce doprava.

Narazili jsme do obrubníku. Nebyl jsem připoutaný, moje tělo vyletělo směrem vpřed a oba jsme se udeřili do volantu. Jeden z netvorových jazyků olizoval bok auta. Druhý se snažil rozbít okénko na straně řidiče. Jak jsme dopadli na cvičné jamkoviště, které bylo vpředu, smetli jsme netvora na zem a táhli jej za sebou.

Hrnuli jsme se přes zastřižený trávník, opsali jsme široký půlkruh, než jsem chytil volant a srovnal nás. Díky bohu, vlastně díky Abeovi, tohle nebylo obyčejné staré auto. On je upravil – motor měl pořádný výkon a zadní kola mohutný záběr, takže jsme po promočeném trávníku hřiště klouzali, a dostatek setrvačné energie, díky které jsme do škarpy nespadli, ale přeskočili ji. Zadní pneumatiky jely po ráfcích, než opět získaly záběr a vystřelily nás na Piney Woods Road.

Všechno v pořádku, všechno prima, až na jednu věc, kterou Noor nemohla vidět, protože netvora teď déšť celého omyl: jeho jazyk pronikl okénkem na mé straně a obtočil se kolem vnitřní kliky dveří. Táhli jsme netvora za sebou, vláčeli jsme ho po silnici rychlostí nějakých čtyřicet nebo padesát mil za hodinu, a stále jsem necítil, že by umíral. Vnímal jsem jen jeho hněv.

Ten jazyk byl napjatý a tvrdý jako ocel. Nejenže se držel kliky, ale pomalu navíjel netvora k autu, směrem ze silnice, která by ho jistě stáhla z kůže.

Protože mě nenapadlo nic jiného, snažil jsem se okno úplně rozbít.

„Nemáš něco ostrého?“ zařval jsem.

Noor se na mě zděšeně podívala, když jí došlo, proč se ptám. Modlil jsem se, aby se objevilo nějaké auto v protisměru, něco, co by mi pomohlo se toho monstra zbavit, ale Englewood bylo opuštěné místo a silnice zely prázdnotou. Nikdo nebyl tak šílený, aby se vydal na cestu uprostřed zuřícího hurikánu.

„Jenom tohle,“ odpověděla Noor a znovu mi nabídla nožík na dopisy s bronzovou rukojetí – ten všeobecně užitečný nůž švýcarské armády, totemovou věcičku, která mě neopouštěla.

Netvor vyl bolestí i námahou, jak se snažil dostat do auta. Netroufl jsem si sundat nohu z plynu, i když jsem dostal na šotolině smyk.

Popadl jsem nožík. Řekl jsem Noor, aby držela volant. Bodl jsem netvora do jazyka. Jednou, dvakrát, třikrát. Postříkala mě jeho krev, černá a horká. To stvoření ječelo, ale nepustilo se, nepouštělo se, a pak, když už se konečně zdálo…

„Jacobe, brzdi!“

Nohu jsem měl na plynu, ale očima jsem sledoval netvora. Otočil jsem se a spatřil opuštěný kamion a spadlý strom, které blokovaly silnici, a dupnul jsem na brzdu. Chevrolet se ospale stočil na stranu a kamionu jsme se téměř vyhnuli. Ne tak docela – se škubnutím jsme do něj narazili zádí. Jeli jsme dál, auto odíraly větve spadlého stromu, rozbily čelní sklo a urvaly boční zrcátka, než jsme konečně smykem doklouzali a zastavili se.

My jsme se nehýbali, ale svět okolo se stále točil. Noor se mnou třásla, dotýkala se mé tváře – nic se jí nestalo, měla bezpečnostní pás zapnutý. Nožík na dopisy mi z ruky zmizel a zmizel i netvorův jazyk.

„Je mrtvý?“ zeptala se Noor, ale hned se zamračila, jako by se styděla za svůj optimismus.

Otočil jsem se, abych se podíval ven rozbitým zadním oknem. Netvora jsem stále cítil, byl houževnatý, i když oslabený, ale neviděl jsem ho. Zůstal daleko za námi, při té srážce se pustil auta.

„Je zraněný,“ řekl jsem. „Dost zle, řekl bych.“

Obě strany silnice lemovaly zšeřelé obchůdky. Před námi se ve vzduchu nebezpečně zmítal semafor. Kdyby byl jiný den, otočil bych auto, vrátil se a netvora dorazil. Ale dneska jsem na to neměl ani dost času, ani chuť riskovat. Jeden volně se pohybující netvor bylo to nejmenší, co nás trápilo.

Položil jsem nohu na plyn. Auto se zakymácelo dopředu, nos mělo zahnutý trochu dolů a doleva.

Taky nám praskla pneumatika, ale mohli jsme jet dál.

***

Netroufl jsem si hnát poškozený vůz moc rychle, abych neriskoval, že praskne i druhá pneumatika a zůstaneme tu trčet. Pojížděli jsme rychlostí, které můj děda říkával „sváteční“, trmáceli jsme se městem, které jsem skoro nepoznával. Ten výjev připomínal konec světa: obchody se staženými roletami, opuštěná parkoviště, ulice zasypané vlhkými odpadky. Semafory blikaly, ale nikdo je nepotřeboval. Malé čluny, které měli lidé na říčce nebo kanálech, se utrhly ze svých kotvišť a jejich stěžně se kymácely jako hrozící prsty.

Za jiných okolností bych Noor po cestě vyprávěl, užíval bych si toho dělat jí průvodce městem, kde jsem vyrostl, radoval bych se z příležitosti uvědomit si nezvyklé změny v mém životě, které narušily tu přímočarou a ubíjející cestu, která mi byla zdánlivě předurčena. Ale teď jsem neměl moc času na dlouhé promluvy. A naděje a úžas, které ve mně tyto úvahy kdysi vyvolávaly, teď zhasly pod dusivým závojem strachu.

Co na nás čeká na druhé straně? Co když Akr už neexistuje a moji přátelé zanikli s ním? Co když to všechno Caul… prostě vymazal?

Naštěstí most vedoucí do Needle Key nebyl poškozený. A také naštěstí bouře začínala ustupovat, takže když jsme přejížděli přes široký, zamračený oblouk mostu, nečekaly na nás žádné nečekané poryvy větru, nic, co by nás mohlo vrhnout na svodidla a do Lemon Bay, do toho pruhu šedi s bílou čepičkou pod námi. Key Road byla stále průjezdná, i když plná popadaných větví, a s trochou úsilí jsme projeli okolo zavřených obchodů s rybářskými potřebami a starých bytovek až k mému domu.

Předpokládal jsem, že bude prázdný. I kdyby se moji rodiče už vrátili z dovolené v Asii, nejspíš by se evakuovali do Atlanty, kde bydlela babička z máminy strany. Needle Key je bariérový ostrov, prakticky pod úrovní hladiny moře a během hurikánů tu zůstávali jen ti největší šílenci. Jenže dům prázdný nebyl. Na příjezdové cestě stál policejní hlídkový vůz, světla tiše blikala a vedle jsme zahlédli dodávku s nápisem ODCHYT ZVÍŘAT. Poblíž aut stál policista v obleku do deště. Jakmile uslyšel pneumatiky našeho vozu na štěrku, otočil se.

„No nazdar,“ zahuhlal jsem, „co je zase tohle?“

Noor se zabořila do svého sedadla. „Doufejme, že to nejsou další stvůry.“

Mohli jsme jen doufat, protože neexistovala možnost, jak by mohl belhající se chevrolet ujet policejní hlídce. Polda mi ukázal, abych zastavil. Zaparkoval jsem. Kráčel k nám a usrkával u toho teplý nápoj z termohrnku.

„Vchod do smyčky je v boudě na zadní zahradě,“ zašeptal jsem. „Když budeš muset, utíkej tam.“

„Jména.“

Policista měl černý zastřižený knírek, hranatou čelist a v očích zornice. Ty zornice mohly být falešné, samozřejmě, ale něco v jeho chování, tak znuděném a podrážděném, mi připadalo jako jasné potvrzení toho, že není stvůra. Na nášivce na jeho uniformě do deště stálo RAFFERTY.

„Jacob Portman,“ řekl jsem.

Noor se představila jako Nina… Parkerová. Policista naštěstí nechtěl vidět naše průkazy.

„Bydlím tady,“ dodal jsem. „Co se děje?“

Důstojník Rafferty přeskakoval očima z Noor na mě. „Můžete nějak dokázat, že je to vaše bydliště?“

„Znám kód alarmu. A tady je fotka – jsem na ní s rodiči ve vstupní hale.“

Upil z hrnku, na kterém bylo logo policejní stanice Sarasota County. „Byli jste účastníky nějaké nehody?“

„Dostali jsme se do bouřky,“ vysvětlovala Noor. „Sjeli jsme ze silnice.“

„Někdo zraněný?“

Podíval jsem se na černou krev netvora, která kapala ze dveří auta a z mé paže, a s jistou úlevou jsem si uvědomil, že on ji nevidí.

„Nikdo, pane,“ odpověděl jsem. „Stalo se tu něco?“

„Soused nahlásil, že viděl na zahradě nějaké slídily.“

„Slídily?“ opakoval jsem a vyměnil jsem si pohled s Noor.

„Není to nic neobvyklého při evakuacích. Potulují se tu zloději, lumpové a všelijaká individua, která se chtějí vloupat do opuštěných obydlí. Nejspíš si všimli vašeho alarmu a šli dál, kde jim pšenka spíš pokvete. Nikoho jsme nenašli… ale napadl nás pes.“ Ukázal na dodávku. „Někteří lidé nechávají svoje mazlíky v bouřce venku. To je sakra kruté. Oni se pak bojí, utrhnou se z vodítka a utečou. To zvíře se teď snažíme odchytit. Měli byste zůstat v autě, než bude bezpečno.“

Zpoza domu se náhle ozvalo hlasité zaštěkání. Kolem rohu vyběhli další dva policisté, jeden mladý a druhý prošedivělý, a každý z nich měl dlouhou odchytovou tyč. Na konci tyče byla smyčka a v ní se zmítal rozzuřený pes. Dával jim co proto, vrčel a snažil se je setřást, jak jej táhli k dodávce.

„Pomoz nám, sakra, Rafferty!“ vykřikl starší policista. „Otevři ty dveře!“

„Zůstaňte ve voze,“ procedil mezi zuby Rafferty. Přiběhl k dodávce a začal otvírat zadní dveře.

„Pojďme,“ řekl jsem, jakmile se k nám otočil zády.

Vystoupili jsme z auta, Noor ho obešla a připojila se ke mně.

„Zalezte zpátky do auta!“ zařval Rafferty, ale měl moc práce s dveřmi dodávky, než aby šel za námi.

„Rychle – než nás zase kousne!“ zaječel šedovlasý policista.

Vedl jsem Noor do zadní zahrady. Zaslechli jsme strašlivé zavrčení a pak mladší policista vykřikl: „Vezmu na něj taser!“

Štěkot psa zněl teď jinak, naléhavěji. Potlačil jsem nutkání se do toho vložit a pak jsem zaslechl, jak někdo naprosto bezvadným anglickým přízvukem pronesl: „To jsem já!“

Ztuhl jsem na místě a otočil jsem se. Noor také.

Ten hlas jsem znal.

Patřil hnědému boxerovi s obojkem zdobeným hroty, svalnaté nohy měl zabořené ve štěrku. Zdálo se, že v tom chaosu ho policisté neslyšeli.

Raffertymu se nakonec podařilo otevřít dveře dodávky. Starší policista držel tyč a mladší vytáhl taser.

A pak jsem slyšel, jak ten pes říká – viděl jsem, jak jeho rty artikulují slova – „Jacobe, to jsem já, Addison!“

Tohle policisté slyšeli – zírali s otevřenou pusou. Stejně tak i Noor.

„To je můj pes!“ vykřikl jsem a rozběhl jsem se k nim. „Lehni, hochu.“

„On právě…?“ řekl mladší policista a vrtěl hlavou.

„Zůstaňte na místě!“ volal Rafferty, ale já jsem ho ignoroval a klekl jsem si kousek vedle Addisona, který vypadal trochu zpustle, ale byl moc rád, že mě vidí. Vrtěl kupírovaným ocáskem tak vehementně, až se mu třásl celý zadek.

„To je v pořádku, je vycvičený,“ řekl jsem. „Umí spoustu různých kousků.“

„To je váš pes?“ zeptal se nedůvěřivě Rafferty. „Proč jste to, sakra, neřekli dřív?“

„Přísahal bych, že něco říkal,“ ozval se šedovlasý policista.

Addison na něho zavrčel.

„Sundejte mu to!“ poručil jsem. „Nekousne vás, když ho nebudete ohrožovat.“

„Už mě pokousal!“ postěžoval si mladší policista.

„Ten kluk lže,“ řekl Rafferty.

„Dokážu, že je můj. Addisone, sedni.“

Addison si sedl. Na policisty to udělalo dojem.

„Mluv.“

Addison zaštěkal.

„Takhle ne.“ Mladší policista se zamračil. „On říkal slova.“

Podíval jsem se na něho, jako by se zbláznil.

„Popros,“ poručil jsem Addisonovi.

Zlostně se na mě podíval. Zacházelo to už příliš daleko.

„Budeme ho muset odvézt,“ řekl starší policista. „Pokousal policejního důstojníka.“

„Byl jenom vystrašený,“ namítl jsem. „Teď už nikomu neublíží.“

„Vezmeme ho na cvičák,“ řekla Noor. „Je to úžasný mazel, opravdu. Nikdy předtím jsem ho neviděla na někoho ani zavrčet.“

„Ať znova promluví,“ poručil mladší policista.

Podíval jsem se na něho ustaraně. „Důstojníku, nevím, co si myslíte, že jste slyšel, ale…“

„Slyšel jsem ho něco říkat. Přinuťte ho, aby se mi omluvil za to, že mě pokousal.“

„Vždyť je to jenom pes, Kinsey,“ ozval se starší policista. „Jednou jsem ale viděl na YouTube nějakého dobrmana zpívat hymnu…“

A pak se Addison, který měl už dost těch urážek, narovnal a řekl: „Prokristapána, ty provinční poldo, umím anglicky líp než ty.“

Mladý policista jen krátce vyštěkl – „Ha!“ – ale ostatní dva ztratili řeč. Než jim mozky znovu začaly pracovat, ozvala se za námi rána, jako když se něco rozbíjí. Otočili jsme se, abychom se podívali, co se děje. Na konci příjezdové cesty stála Bronwyn. Čelním oknem dodávky prohodila palmu v květináči.

„Chyťte mě!“ škádlila je a já jsem ani neměl čas ocenit tu radostnou skutečnost, že je naživu, ani se divit, co tu dělá, protože běžela za dům, Rafferty křičel „stůj“ a utíkal za ní. Ostatní dva policisté odložili tyče a udělali totéž.

„Kapesní smyčka, přátelé!“ zvolal Addison, setřásl z obojku tyče a dal se do běhu.

Běželi jsme za ním do zahrady. Hledal jsem boudu vedle plotu z oleandrů, ale bouře ji odnesla do Lemon Bay a na místě, kde stávala, teď byl jen kruh roztříštěných prken.

Bronwyn se vyřítila z opačného rohu domu. „Skočte dovnitř! Skočte tam, kde vidíte to lesklé místo!“

Addison nás dovedl k místu, kde stávala bouda. Uprostřed, v tmavém kruhu, kde býval vchod do kapesní smyčky, visela ve vzduchu podivná a chvějící se optická distorze. „Je to smyčka ve své nejelementárnější podobě,“ vysvětlil Addison. „Nebojte se – běžte.“

Policisté byli dvacet kroků za Bronwyn a já jsem nepochyboval o tom, že pokud nás dostihnou, vytáhnou obušky a tasery a Bronwyn je bude muset vážně poranit, a tak jsem bez varování strčil Noor do chvějícího se vzduchu. V mžiku zmizela.

Addison skočil za ní a v dalším mžiku byl pryč.

„Běžte, pane Jacobe!“ zařvala Bronwyn, a protože jsem věděl, že se dokáže ubránit každému normálnímu, poslechl jsem ji.

Všechno zčernalo a podruhé během několika hodin jsem se ocitl ve stavu beztíže.

KAPITOLA ČTYŘI

Vypotáceli jsme se z úklidové komory s propletenými údy a rozplácli jsme se na tlustém červeném koberci. Dostal jsem od někoho loktem do brady a ucítil jsem na tváři vlhký psí čenich, pak jsem jen tak tak uhnul Bronwyn, která se zvedala z hromady. „Pusťte nás, vy mučitelé zvířat!“ křičela, divoce koulela očima, napřáhla se a chystala se pěstí někoho z nás uspat, když vtom ji Addison chytil předními tlapami a donutil ji couvnout.

„Uklidni se, děvče, jsme zpátky v Panloopticonu!“

Olízl jí tvář. Bronwyn svěsila ruce podél boků. „Vážně?“ ozvala se pokorně. „Všechno se semlelo tak rychle, ztratila jsem přehled o tom, kde jsem.“ Všimla si nás. Obličej se jí zalil širokým úsměvem. „Páni, fakt jste to vy?“

„Jsem tak ráda, že vás vidím, lidičky, ani nedokážu…“ spustila Noor, ale zbylá slova zanikla v záhybech Bronwyniných podomácku ušitých šatů.

„Mysleli jsme si, že tentokrát jsme vás ztratili už nadobro!“ zvolala Bronwyn a oba nás objímala. „Když jste zase zmizeli, aniž byste někomu něco řekli, byli jsme najisto přesvědčení, že vás unesli!“ Narovnala se a přitom nás stále pevně tiskla k sobě, takže Noor i mě nadzvedla ze země. „Horácovi se zdálo, že vám chodidly vycucli duše! A pak začala ta zkáza a…“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sirotčinec slečny Peregrinové: Zkáza Ďáblova akru.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.