In a Holidaze

Copyright © Christina Hobbs a Lauren Billings, 2020

Translation © Jan Sládek, 2021

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2021

ISBN 978-80-7565-853-1

První kapitola

26. PROSINEC

Můžete klidně říkat, že jsem běhna. Že jsem impulzivní, a že když piju, neznám míru. Nikdo to zatím nikdy neudělal, ale dnes ráno bych si to rozhodně zasloužila. Včerejší noc byla katastrofa.

Co nejtišeji vyklouznu ze spodní palandy a po špičkách zamířím po ledově studené podlaze ke schodům. Srdce mi buší tak divoce, že přemýšlím, jestli ho někdo nemůže slyšet. To poslední, co bych právě teď chtěla, je vzbudit Thea. Dokud se mi trochu nezahřeje mozek a nesrovnám si myšlenky, moc nerada bych se mu dívala do očí.

Předposlední schod na dolním konci schodiště skřípe jako ve strašidelném domě; během tří desítek let jsme mu dali jako „děti“ pořádně zabrat, když jsme přes něj jako o závod běhali nahoru na jídlo a dolů do suterénu kvůli hrám a spánku. Opatrně položím nohu na předchozí schod a spokojeně vydechnu. Žádný zvuk. Ostatní takové štěstí nemívají; Thea uvolněná deska zradila při pozdně nočních – nebo časně ranních, podle toho jak se na to díváte – návratech tolikrát, že bych to ani nedokázala spočítat.

Jakmile se dostanu do kuchyně, zapomenu na opatrnost a výrazně zrychlím. Pořád je ještě tma a v celém domě je klid, ale strýček Ricky bude určitě brzy vstávat. Tahle chata je plná ranních ptáčků. Čas na přemýšlení, jak to všechno napravit, se mi rychle krátí a vzpomínky na předešlou noc mi letí hlavou, jako bych zrychleně listovala děsivým komiksem.

Klusem vyběhnu po širokém schodišti do druhého poschodí, na podestě minu zavěšenou snítku jmelí, vyhnu se ostrému rohu zábradlí a v pestrobarevných ponožkách tiše zamířím chodbou ke dveřím, za nimiž na mě čeká užší schodiště do podkroví. Na posledním schodu se zastavím a zatlačím na Bennyho dveře.

„Benny,“ zašeptám do temné místnosti, z které čiší chlad. „Vstávej, Benny. Tohle je nouzovka.“

Z druhého konce slyším chraplavý vzdech.

„Připrav se, protože za vteřinu rozsvítím.“

„Ne–“

„Ale ano.“ Zvednu ruku k vypínači, který cvakne, a takřka současně se celá místnost rozzáří. Zatímco my jsme jako mládež měli odjakživa přidělené palandy v podzemí, tohle byla každoročně Bennyho prosincová ložnice. Podle mě nejlepší v celém domě, se šikmými stropy a dlouhým vitrážovým oknem na zadním konci, kterým dovnitř proudí oslnivě modré, červené, zelené a oranžové pruhy světla. Kromě úzké postele sotva pro jednoho je místnost plná nejrůznějších rodinných krámů a cenností, které doplňují krabice s ozdobami na různé svátky a skříň nacpaná starým zimním oblečením babičky a dědy Hollisových. Pochází z doby, kdy se ještě nezdálo, že koupě chaty v Park City by mohla být pro ředitele střední školy ze Salt Lake City tak katastrofálně špatným rozhodnutím. Když jsem byla malá, v rodinách ze sousedství žádné holky nebyly, takže jsem tu trávila hodně času a zkoušela, co mi nejvíc sluší. Většinou sama, ale někdy s Bennym, který mi dělal při přehlídkách publikum.

Teď mi o jeho potlesk nejde. Potřebuju vlídné ucho a střízlivě upřímnou radu, protože jinak se asi zblázním.

„Tak už se prober, Benny.“

Benny se trochu zvedne, opře se o loket a volnou rukou si protře oči. Jeho australský přízvuk zní drsněji než obvykle: „Kolik je hodin?“

Kouknu na mobil, který křečovitě svírám ve zpocené dlani.

„Půl šesté.“

Benny mhouří oči a nevěřícně na mě zírá. „Někdo umřel?“

„Ne.“

„Nebo se ztratil?“

„Ne.“

„Nějaká jiná krize?“

„Moje, mentální.“ Postoupím o pár kroků dál do místnosti, zabalím se do staré vlněné deky a usadím se tváří k posteli do proutěného křesla. „Potřebuju pomoct.“

Bennymu je pětapadesát a pořád má stejně nadýchané pískově hnědé vlasy, jaké jsem vídala odmalička. Sahají mu v ladných vlnách kousek pod bradu a vypadají, jako by je tak dlouho onduloval, až se rozhodly, že tak zůstanou navždy. Jako malá holka jsem si Bennyho představovala jako bedňáka nějaké stárnoucí rockové kapely z osmdesátek nebo jako dobrodruha, který vodí turisty na nebezpečné výpravy hluboko do buše. Skutečnost je sice nepoměrně prozaičtější – Benny pracuje v Portlandu jako zámečník –, ale pořád nosí několik tyrkysových náramků a korálkových náhrdelníků, takže moje představa stále žije.

Právě teď je po noci celý rozcuchaný a vlasy mu na hlavě trčí jako svatozář.

Se všemi dvanácti lidmi v domě mám dlouhé a hodně těsné vztahy, ale s Bennym jsou ještě o poznání intenzivnější. Rodiče se s ním seznámili na vysoké – všichni dospělí v domě chodili na Utažskou univerzitu, s výjimkou Kylea, který se do do naší skupiny přiženil – a vždycky jsem ho brala spíš jako staršího kamaráda než jako mentora. Benny pochází z Melbourne, vyniká otevřeností, klidem a rozvahou a jako věčný starý mládenec a moudrý rádce je jediný, kdo mi dokáže ukázat cestu, když mi mozek vypoví službu a nevím kudy kam.

Jako dítě jsem pokaždé celý rok schraňovala všechna malá i velká tajemství, a když jsem ho během červencových oslav Dne nezávislosti nebo vánočních svátků měla konečně sama pro sebe, všechna jsem je na něj najednou vysypala. Benny dokáže pozorně naslouchat a navíc jednoduše a srozumitelně poradit, aniž by přitom soudil nebo poučoval. Takže doufám, že mě svým klidem zachrání i tentokrát.

„Rozumím.“ Benny si krátce odkašle, aby se zbavil nočního chrapotu, a odhrne pár neposlušných vlasů, které mu padají do tváře. „A poslouchám.“

„Takže.“ Přestože mám pocit, že každou chvíli vyskočím z kůže a moc mi nepomáhají ani protivně tikající hodiny, snažím se nepanikařit a začít pěkně zvolna.

„Theo, Miles, Andrew a já jsme včera večer hráli ve sklepě deskové hry,“ začínám rozvážně.

Bennyho „hm-hm“ připomíná mručení dobromyslného medvěda. „Takže jako obvykle.“

„Teprve začínám,“ na chvíli se odmlčím a přehodím si pramen tmavých vlasů přes rameno.

„Už mlčím.“ Benny je jako vždy ztělesněná trpělivost.

„Miles usnul během hry na podlaze,“ – mému mladšímu bratrovi je sedmnáct a jako většina teenagerů dokáže usnout i na hromadě kamení – „a Andrew odešel spát do přístřešku pro čluny.“

Tentokrát Benny při svém „hm-hm“ kucká smíchy, protože mu přijde zábavné, že se Andrew Hollis – Theův starší bratr – konečně postavil otci a odchodem do domku pro čluny se alespoň na dobu vánočních svátků zbavil ponižujícího místa na palandě pro děti.

Domek na čluny – stará dřevěná bouda, do které nepříjemně fouká – stojí zhruba deset metrů od chaty, ale nejzajímavější je na něm to, že nikde poblíž není voda. V létě se obvykle používá jako úschovna různého nářadí a zahradního nábytku a rozhodně se nehodí jako noční útočiště pro hosty, kteří v prosinci zavítají do Skalnatých hor.

Ačkoli mi Andrew Hollis na palandě na druhé straně pokoje chybí, po pravdě se mu vůbec nedivím. Nikdo z nocležníků v podzemí už není žádné dítě.

Všeobecně se má za to, že Theo může (teoreticky) spát, kde chce, můj bratr Miles ho naprosto zbožňuje a chodí za ním jako pejsek a já se podřizuju, protože kdybych si troufla jakkoli stěžovat na velkorysou pohostinnost rodiny Hollisových, máma by mě holýma rukama zardousila. Zato Andrew má ve svých bezmála třiceti letech podle všeho rodičovských příkazů až po krk, takže se předem vybavil skládacím lehátkem a spacím pytlem a hned první večer odkráčel do domku pro čluny.

„Než Andrew odešel, stihli jsme pár skleniček,“ pokračuju a hned se opravím, „teda, samozřejmě až na Milese, mluvím jen o nás ostatních.“

I tak vidím Bennyho zvednuté obočí.

„Přesněji dvě,“ dodám s úšklebkem. „Vaječňáku.“

Moc by mě zajímalo, jestli Benny tuší, kam to vede. Já toho, jak je známo, pokud jde o alkohol, moc nevydržím a o Theovi se ví, že se honí za každou sukní. I když by bylo spravedlivé dodat, že za to vlastně nemůže.

„Vydali jsme se s Theem nahoru pro trochu vody,“ olíznu si rty a ztěžka polknu, protože mám najednou v krku jak na Sahaře, „a pak jsme si řekli, že nám po tom vaječňáku prospěje malá procházka ve sněhu. Jenže místo toho jsme skončili v…“ dochází mi dech a slova mi váznou v hrdle, „šatníku a trochu se tam muchlovali.“

Benny se ani nehne a upřeně na mě zírá pohledem, ve kterém najednou nevidím sebemenší stopu ospalosti. „Chtěla jsi říct Andrew, nebo ne? Byli jste tam s Andrewem.“

A je to tady. Touhle jednoduchou otázkou Benny udeřil hřebík přímo na hlavičku. „Ne,“ ozvu se po dlouhém váhání. „Mluvím o Theovi.“

Takže teď už víte, proč jsem mluvila o běhně.

Takhle časně po ránu, navíc s čistou hlavou, je moje vzpomínka na tuhle krátkou zmatenou událost hodně rozmazaná. Začala jsem si já, nebo to byl Theo? Nejvíc si pamatuju, jak jsme při tom byli neohrabaní. Místo něžné erotiky jen nepříjemné cvakání zubů o zuby a pár horečnatých vzdechů a pus. Theovy ruce mi celou dobu drtily prsa, ale žádné vzrušení jsem přitom necítila. Spíš jsem si připadala jako na preventivní prohlídce u doktora, který hledá, jestli někde nemám bulku. Nakonec jsem ho odstrčila, s nevýslovným pocitem trapnosti se omluvila a pod paží mu proklouzla zpátky do sklepa.

Nejraději bych se udusila Bennyho polštářem, ale vím, že jsem si to zasloužila. Za to, že jsem nakonec nedokázala odolat neskutečně silnému vaječňáku Rickyho Hollise.

„V tom případě mi musíš dát chvilku.“ Benny se sehne pro batoh, který leží na podlaze kousek od postele, a vytáhne z něj tenkou, ručně ubalenou cigaretu.

„To jako vážně, Benedikte? Venku je ještě tma.“

„Ty mi tu vykládáš, Nemravo, co jste včera večer dělali s Theem Hollisem, a přitom mi chceš vyčítat, že si před zbytkem příběhu potřebuju dát šluka.“

Má pravdu. Takže jen vzdychnu, se zavřenýma očima obrátím tvář ke stropu a pošlu vesmíru tiché přání, aby se včerejší večer nikdy nestal. Jenže tak to bohužel nefunguje. Když oči znovu otevřu, pořád ještě sedím v podkroví s Bennym – který si dopřává před východem slunce pořádnou dávku marjánky – a cítím, jak mě v žaludku tlačí obří hromada výčitek svědomí.

Benny vypustí ohavně páchnoucí oblak kouře a vrátí zbytek cigarety do batohu. „Tak dobře,“ přikývne a podívá se na mě přimhouřenýma očima. „Byla jsi s Theem.“

„Takhle to, prosím tě, neříkej,“ ohradím se a odfouknu si pramen z čela.

Benny zvedne obočí, jako by moji námitku nechápal. „Asi víš, že přesně o tom tvoje máma s Lisou celé roky vtipkují?“

„Jo. To vím.“

„Samozřejmě jsem si všiml, jak ráda děláš lidem radost,“ pokračuje Benny a pozorně si mě přitom prohlíží, „ale tohle je podle mě přece jen moc.“

„Já to ale neudělala, abych někoho potěšila!“ Na pár okamžiků se odmlčím a přemýšlím. „Aspoň myslím.“

Už od dětství si pamatuju, jak naši rodiče vtipkovali, že nejlepší by bylo, kdybychom se jednou dali s Theem dohromady. Protože pak bychom byli oficiálně jedna rodina. A musím přiznat, že teoreticky to dává smysl. Narodili jsme se jen s odstupem dvou týdnů, pokřtění jsme byli společně a dlouho jsme oba spali na dolním lůžku palandy – dokud Theo nevyrostl dost na to, aby se o něj nemuseli bát, že v noci spadne z postele. Ve čtyřech letech mi Theo ostříhal vlasy nůžkami na papír a já mu s oblibou, kdykoli jsme zůstali sami, lepila na obličej a na ruce náplasti – dokud si toho rodiče nevšimli a náplasti před námi nezačali schovávat. A když jsme se chtěli dostat co nejrychleji od stolu, já za něj z talíře ujídala fazolky, zatímco on mi pomáhal s vařenou mrkví.

Jenže to jsme byli ještě děti a teď už jsme velcí.

Theo je vážně prima kluk a mám ho moc ráda – protože jsme v podstatě rodina, a tudíž tak trochu musím –, jenže postupně se z nás stali dva hodně odlišní lidé a všechno, co jsme kdy měli společného, mi najednou připadá jako součást deset let vzdálené minulosti.

Ale ještě důležitější (čti: trapnější) je to, že jsem si na něj nikdy nemyslela, protože jsem byla odmala, od prvního okamžiku, co si pamatuju, tiše a bláznivě zamilovaná do jeho staršího bratra. Andrew je milý, laskavý, úžasný a zábavný, hravý, atraktivní, nápaditý a přátelský. A taky hluboce zásadový a věrný, takže na světě nejspíš není nic, co by ho dokázalo znechutit víc než holka, která se pod vlivem vaječného koňaku spustí s jeho mladším bratrem.

Jediný další člověk, který v tomhle domě ví o mé slabosti pro Andrewa, je právě Benny. A teď si mě pátravě prohlíží. „Takže, co přesně se stalo?“

„Měli jsme v hlavě a všichni tři jsme skončili v šatníku, čímž myslím sebe, Thea a jeho jazyk,“ vysvětluju a v rozpacích se zakousnu do špičky palce. „A moc ráda bych věděla, co tomu říkáš.“

„Především se snažím přijít na to, jak k tomu vůbec mohlo dojít – protože tohle se ti vůbec nepodobá, diblíku.“

Na okamžik se mě zmocní bojovná nálada, ale takřka okamžitě ji vystřídá pocit studu. Benny je můj moudrý rádce a má pravdu: tohle se mi vážně nepodobá. „Možná za to může moje podvědomí. Třeba se potřebuju konečně dostat přes tu věc s Andrewem.“

„A víš to jistě?“ Bennyho hlas zní takřka něžně.

Ani náhodou. „… asi ano.“ Je mi dvacet šest a Andrewovi dvacet devět, takže nezbývá než připustit, že kdyby mezi námi mělo k něčemu dojít, už by se to nejspíš stalo.

„Prostě sis jen řekla, proč ne Theo?“ ptá se Benny, jako by mi četl myšlenky.

„Takhle jsem o tom nepřemýšlela. I když je fakt, že nevypadá špatně.“

„Chceš říct, že tě přitahuje?“ pokračuje Benny a škrabe se na bradě s krátkým strništěm. „Podle mě je to dost důležitá otázka.“

„Myslím, že se líbí hodně holkám.“

„Na to jsem se neptal,“ směje se Benny.

„Řekla bych, že včera v noci mě nejspíš trochu přitahovat musel.“

„A?“ Benny se tváří, jako by zvažoval, jestli chce vůbec moji odpověď slyšet.

„A…“ krčím nos.

„Z toho, jak se tváříš, bych řekl, že to dopadlo špatně.“

Dlouze vzdechnu a svěsím ramena. „Byl to děs.“ A po krátké pauze pokračuju. „Olizoval mi obličej. Úplně celý, jako zmrzlinu.“ Vidím, jak Benny čím dál víc vraští čelo. „Přísahej, že nikomu nic neřekneš,“ naléhám a mířím na něj ukazovákem.

Benny zvedne ruce, jako by se bál, že vystřelím. „A komu bych to měl povídat? Jeho rodičům? Nebo tvým?“

„Myslíš, že jsem to všechno zkazila?“

Benny mi věnuje pobavený úsměv. „Nejspíš nebudete první dva lidé v dějinách, kteří se spolu v opilosti muchlovali. Ale třeba to něco znamená. Možná ti vesmír napovídá, že by ses měla rozhodnout a konečně si přestat na Andrewa myslet.“

Pobaveně se směju, protože tahle představa mi připadá naprosto absurdní. Jak bych mohla přestat myslet na kluka s tak velkým srdcem a tak pěknou prdelkou? Navíc ne že bych se o to už nějaký čas nesnažila, celých posledních třináct let. „A máš pro mě nějakou radu?“

„Po pravdě nemám, diblíku.“

„Mám se tvářit, jako by se nic nestalo? Nebo si o tom mám s Theem promluvit?“

„Rozhodně to nesmíš jen tak přejít,“ říká Benny, a ačkoli jsem doufala v povolení strčit hlavu do písku, v hloubi duše vím, že má pravdu. Tendence vyhýbat se konfrontaci patří k největším slabinám rodiny Jonesových. Moji rodiče by případy, kdy dokázali upřímně a dospěle mluvit o svých citech, nejspíš spočítali na prstech jedné ruky – jejich rozvodový právník by vám to určitě potvrdil. „Měla bys ho vzbudit, než tu začne být po ránu rušno, a raději to probrat, aby se tak říkajíc pročistil vzduch.“

Benny zalétne pohledem k oknu a obloze, která se jakoby neochotně rozjasňuje, a pak se podívá zpátky na mě. Z mého výrazu musí být patrné, že jsem na zhroucení, protože v dalším okamžiku na ruce cítím chlácholivý dotek Bennyho dlaně. „Vím, že problémy nejraději řešíš mlčením, a nevyčítám ti to. Máš to v povaze. Ale tohle je náš poslední společný den a určitě nechceš odjíždět s pocitem, že to mezi vámi zůstalo nevyřešené. Představ si, jaké by to bylo o dalších Vánocích.“

„Podle mě jsi ten nejempatičtější zámečník na světě.“

„Jenom se snažíš odvést řeč,“ směje se Benny.

Přikývnu a s rukama pevně stisknutýma mezi koleny zírám na dřevěnou podlahu. „Mám ještě jednu otázku.“

„Jakou?“ Jeho tón mi napovídá, že přesně ví, co přijde.

„Mám o tom říct Andrewovi?“

Místo odpovědi přichází blesková protiotázka: „A proč by o tom měl Andrew vědět?“

Párkrát zamrkám, a když se mu podívám do očí, vidím v nich cosi připomínající něžný soucit. Uf. Má pravdu. Andrew to vědět nepotřebuje, protože by mu to bylo beztak jedno.

Druhá kapitola

Zatímco se potichu plížím z Bennyho pokoje, doufám, že ostatní pořád ještě spí, a skutečně se zdá, že v celém domě je ticho. Můj plán je jednoduchý: vzbudím Thea a požádám ho, aby si se mnou, než se to tu začne hemžit lidmi, zašel promluvit do kuchyně – ne, do kuchyně raději ne, ta je moc blízko šatníku. Musíme pročistit vzduch. Musíme si ujasnit, že to byl jen omyl a že na tom není nic divného. Prostě jsme přebrali vaječňáku a trochu se líbali! A nikdo další o tom rozhodně vědět nemusí.

Možná dělám z neohrabané pusy a trochu osahávání zbytečnou vědu. Vlastně skoro určitě. Jenže Theo je něco jako příbuzný a s takovými věcmi si není radno zahrávat. Naše rodiny spolu skvěle vychází, skoro jako jedna, a já bych to touhle potenciálně třaskavou rozbuškou nerada zkazila. Když si vybavím naše běžná rána, obvykle sedím v kuchyni a podvádím u pasiánsu, zatímco Ricky, Andrewův a Theův táta, v polospánku zapíjí sušenky kávou a během usilovného žvýkání se pomalu probouzí k životu. A když se mu konečně rozváže jazyk, pronese své obvyklé My dva jsme, Maelyn Jonesová, jako dva hrášky z jednoho lusku. Oba se budíme se sluncem. Jenže dnes ráno Ricky ještě spí. Místo něho v kuchyni sedí Theo a sklání se nad obří mísou slazených cereálií.

Koukám na jeho krátké vlasy a pořád si na ně nějak nemůžu zvyknout. Odjakživa si ho pamatuju s dlouhými tmavými vlnitými surfařskými kadeřemi, které si někdy stahoval do krátkého culíku, jenže ty nenávratně zmizely. Nechal si je ostříhat jen pár dní před příjezdem do chaty. Stojím ve dveřích – obklopená kovovými věnci a cesmínami z papíru, které tu včera ráno rozvěsila dvojčata s Andrewem –, zírám na temeno Theovy ostříhané hlavy a myslím na to, že mi připadá, jako bych ho viděla poprvé.

Vím, že mě vnímá, ale nedává to nijak najevo; soustředěně se věnuje informacím o nutriční hodnotě cereálií na krabici před sebou, jako by to byla ta nejdůležitější věc na světě. A když mu z brady skápne mléko, s nepřítomným výrazem si ho otře hřbetem ruky. Mám pocit, jako by mi do břicha strčili místo žaludku kámen. „Ahoj,“ zdravím a skládám jen tak pohozenou utěrku na nádobí.

Theo sedí dál se sklopenou hlavou. „Ahoj.“

„Vyspal ses dobře?“

„Jasně.“

Složím ruce na hrudi a dojde mi, že tu stojím v pyžamu a bez podprsenky. Pod nohama mě mrazí ledové linoleum. „Vstal jsi brzy.“

Theo přizvedne jedno z mohutných ramen a hned ho zase spustí. „Asi jo.“

Překvapeně zamrkám a najednou je mi to jasné. Už vím, co se tu děje. Nemluvím se svým Celoživotním kamarádem, ale s Theem z následujícího rána. Tím, jakého zná většina holek. Mýlila jsem se, když jsem si myslela, že k nim nepatřím.

Přesunu se ke kávovaru, naplním filtr černou mletou kávou a zapnu ohřívání vody. Z opojné vůně kávy se mi na chvíli skoro zatočí hlava a na kratičký okamžik mě opustí tísnivá úzkost. Přímo před sebou na lince vidím prázdný adventní kalendář, jehož stav není důsledkem včerejšího Božího hodu, ale Andrewovy lásky k čokoládě, kterou zvládl spořádat za pět dní. Andrewova a Theova máma Lisa upekla první den prázdnin něco ve stylu čokoládových sušenek, ale ty zůstaly skoro bez povšimnutí. Všichni viděli, jak si o jednu táta zlomil zub, a nikdo už raději nechtěl riskovat.

V kuchyni znám každý kus nádobí, každou chňapku, utěrku, každý kus prostírání. Tohle místo je mi dražší než dům, kde jsem vyrostla, a rozhodně bych ho nechtěla pošpinit důsledkem hloupého rozhodnutí mozku omámeného vaječným likérem.

Zhluboka se nadechnu a připomenu si, proč jsme tu. Abychom strávili příjemné svátky se svými přáteli, naší širší rodinou. Abychom se radovali, že tu můžeme být spolu.

Někdy si dokážeme lézt pořádně na nervy, ale i tak tohle místo miluju. Klidně bych tu vydržela celý rok.

Theo pustí lžičku na stůl a její hlasitý rachot rázem přeruší napjaté ticho. Nato se natáhne pro krabici a přisype si další porci cereálií.

„Pořádný hlad, co?“ zkouším to znovu.

„Jo,“ zamručí Theo.

Nechci ho rovnou soudit. Možná se jen cítí trapně.

Já teda určitě. Třeba bych se měla omluvit. Ujistit se, že se na to, co se stalo, díváme stejně. „Poslouchej, Theo, chtěla jsem s tebou probrat tu včerejší…“

Theo se dá s plnou pusou cereálií do smíchu. „Včerejší noc vůbec nic neznamenala, Mae. Věděl jsem, že z toho budeš dělat bůhvíco.“

Nevěřícně mrknu a pak ještě dvakrát. Bůhvíco?

Nejraději bych chytla nejbližší věc, co mám po ruce, a hodila mu ji na hlavu. „Co tím chceš zatraceně–“ mou ohnivou tirádu zastaví zvuk kroků, takže podložka pod hrnce nakonec zůstane na svém místě.

Do kuchyně vejde Ricky a pozdraví chraplavým „Ránko“. Nato chytne hrnek, který mi nastaví, abych mu nalila kávu, a když je hrnek plný, společně se šouráme ke stolu. Tenhle ranní rituál oba moc dobře známe. Jenž pak se Ricky zastaví. Chvíli nejistě hledí na své obvyklé místo, které nečekaně okupuje Theo, a chvíli mu trvá, než se konečně usadí na volnou židli a s úlevným vzdechem si přivoní ke kávě. Celou dobu netrpělivě čekám, až to řekne. My dva jsme, Maelyn Jonesová, jako dva hrášky z jednoho lusku. Jenže nic neslyším.

Theo proměnil jinak příjemný prostor k družnému hovoru v ledovou jeskyni ticha a já začínám cítit, jak se mě zmocňuje panika. Ricky je Král zavedených tradic a já jsem jeho nezpochybnitelná nástupkyně. Tahle chata byla odjakživa jediné místo na světě, kde jsem ani na okamžik nepochybovala o tom, kdo jsem a co dělám. Až do včerejšího večera, kdy jsme spolu s Theem provedli tu hloupost. A teď si tu najednou připadám celá nesvá.

Upřeně na Thea zírám přes stůl, ale on ani nezvedne hlavu. Cpe se cereáliemi jako sexuální predátor po úspěšném lovu a chová se jako pitomec.

Postupně se mě zmocňuje vztek. Vážně je takový zbabělec, že se na mě ani nedokáže podívat? Pár opileckých pus by pro něj nemělo nic moc znamenat. Jen drobný škrábanec, který se rychle zahojí. Jenže on působí, jako by si tu ránu úmyslně rozdíral.

Ricky se ke mně pomalu obrátí a koutkem oka vidím jeho tázavý výraz. Možná měl Theo pravdu. Třeba z toho vážně dělám zbytečnou vědu. Párkrát mrknu a odsunu se na židli od stolu, abych vstala.

„Myslím, že si tu kávu vezmu ven a užiju si poslední ráno.“

A tady to máte. Kdyby měl Theo aspoň půlku mozku – což je v dané chvíli dost sporné –, narážku by pochopil a šel by si se mnou promluvit.

Jenže místo toho sedím sama v houpačce na verandě, a ačkoli zvenku mě hřeje péřová bunda, deka a teplé ponožky, na které jsem si obula vysoké boty, hluboko uvnitř mě nepříjemně mrazí. Nikdy bych neudělala nic, co by mohlo zničit atmosféru tohohle zvláštního místa, což je důvod, proč mě nikdy ani nenapadlo reagovat na Theovo flirtování a proč jsem nikomu, až na Bennyho, neprozradila, že mám slabost pro Andrewa. Dlouholeté přátelství našich rodičů má daleko hlubší kořeny než naše dětská kamarádství.

Lisa a máma spolu bydlely na koleji a táta, Aaron, Ricky a Benny sdíleli podnájem v levném chatrném viktoriánském domě mimo univerzitní kampus, kterému dali mimořádně nápaditou přezdívku U opilce. Pokud můžu soudit z fotek, vypadal trochu jako z nějakého hororu. Po promoci se Aaron přestěhoval na Manhattan, kde se seznámil se svým budoucím manželem Kylem Liangem, s kterým posléze adoptovali dvojčata. Ricky a Lisa zůstali v Utahu a Benny se nějaký čas potuloval po západním pobřeží a nakonec se usadil v Portlandu. Moji rodiče zapustili kořeny v Kalifornii, kde jsem se nejdřív narodila já a kde později, když mi bylo devět, přišel na svět – jako překvapení – taky Miles. Před třemi roky se rodiče rozvedli, a zatímco máma se znovu šťastně vdala, táta takové štěstí neměl.

Aaron často opakuje, že když mu v prvním ročníku při automobilové nehodě nečekaně zemřeli máma i táta, jeho přátelé mu doslova zachránili život. Všichni se kolem něj semkli a společně strávili Vánoce, což je tradice, která se přes všechny problémy a překážky udržela dodnes. Od dvacátého prosince se rok co rok podřizujeme Rickovu velmi specifickému vánočnímu rituálu, a co pamatuju, ani jednou jsme za ta léta nevynechali, dokonce ani když se rodiče rozváděli. Je pravda, že to nebyly ty nejradostnější svátky – velmi mírně řečeno s dost napjatou atmosférou –, ale čas strávený s naší širší rodinou přátel nám pomohl rozkol v naší skutečné rodině překonat.

Na vánoční svátky se pokaždé těším a vždycky je mám v kalendáři dlouho dopředu označené velkým červeným kroužkem. Tahle chata je moje oáza. A nejen kvůli Andrewu Hollisovi. Je totiž naprosto dokonalá. Pokaždé tu najdu to správné množství sněhu, ty správné lidi a veškeré pohodlí, po kterém můžu toužit. Je to dokonalé místo pro dokonalé Vánoce a nic bych na něm za nic na světě neměnila.

Jenže co když jsem všechno skutečně zničila?

Nakloním se dopředu a obejmu kolena. Jsem fakt děsná.

„To nejsi.“

S cuknutím zvednu hlavu a vidím, že přímo nade mnou stojí Andrew, s úsměvem a hrnkem horké kávy, ze které se pořád ještě kouří. Koukám na jeho tvář zalitou jasným ranním světlem – s rošťáckýma zelenýma očima, sotva patrným náznakem strniště a otlačeninami od polštáře na levé tváři – a moje tělo reaguje naprosto předvídavě: srdce buší, jako by mě připravovalo na skok z útesu, a kdesi hluboko v podbřišku se mi rozlévá příjemné teplo. Andrew je přesně ten, koho jsem chtěla vidět, a současně ten poslední, komu bych se chtěla svěřit s tím, co mě právě teď trápí.

Zkouším si vybavit, jak asi vypadají moje vlasy, a přitahuju si deku až pod bradu, protože teď už není kdy litovat, že jsem spěchala a nedala si podprsenku. „Mluvila jsem nahlas?“

„To rozhodně.“ Andrew se usmívá a já mám pocit, že bych se v jeho přítomnosti klidně obešla bez slunce. Do jeho hlubokých dolíčků by se vešly všechny moje naděje a sny a zuby mu září jako dvě řady diamantů. A jako by to nestačilo, jeden pramen jeho dokonalých hnědých vlasům mu v pravou chvíli spadne do čela. To si snad ze mě pánbůh dělá legraci.

Jenže je tu taky včerejší večer, kdy jsem se muchlovala s jeho bratrem, takže není divu, že v krku cítím hořkou směs lítosti a viny.

Zkouším to s úhybným manévrem. „Doufám, že jsem nevyzradila, jak hodlám svrhnout vládu a nahradit ji Beyoncé jako naší neohroženou vůdkyní?“

„Tuhle část jsem asi zmeškal,“ říká Andrew a pobaveně si mě prohlíží. „Slyšel jsem jen, že jsi děsná.“ Něco v jeho výrazu, možná hravá jiskřička v očích, které nerozumím, mě trochu znervózňuje a nejistota se rychle mění v obavy, které mě bolestivě tlačí na prsou.

„Co to má znamenat?“ prstem mířím na jeho tvář.

„Vůbec nic.“ Andrew se posadí vedle mě, obejme mě kolem ramen a na temeno hlavy mi vlepí polibek – který všechny obavy ve vteřině zahání. Spíš mám strach, abych se na něj, zatímco se odtahuje, nevrhla. Představuju si jeho dlouhé pevné objetí – které by určitě chutnalo jako chladivý doušek vody po dlouhém spalujícím dni –, a ačkoli vím, že si ho nezasloužím – stejně jako si ho nezaslouží žádná jiná smrtelnice –, stejně po něm neskonale toužím.

Kousek od ucha slyším jeho smích a svoje jméno a nervozita se rázem vrací.

„Koukám, že máš dneska po ránu pěkně veselou náladu.“

„Zato ty se mračíš,“ opáčí Andrew a nakloní se, aby mi lépe viděl do tváře. Při prudkém pohybu se mu na krku trochu posunou sluchátka a teprve teď si všímám, že se ani neobtěžoval vypnout hudbu. Jakoby zdálky ke mně doléhá tiché „She Sells Sanctuary“. „Co se děje, Maisie?“

Přesně takhle to obvykle děláme. Hrajeme si na své starší verze Mandrewa a Maisie a roztřesenými pištivými hlasy si svěřujeme tajemství nebo si jeden druhého dobíráme. Jenže teď se mi svírá hrdlo a na škádlení nemám ani pomyšlení. „Vůbec nic,“ pokrčím rameny. „Špatně jsem spala.“ Na jazyku se mi rozlévá nepříjemná chuť oleje.

„Těžká noc?“

„Hm…“ Mám pocit, jako by se mi v těle rozpouštěly vnitřnosti. „Tak něco.“

„Takže ty a můj bratr, kdo by to řekl.“

V hlavě mi propukne požár a na sníh se snáší popel z mého sežehlého mozku. „To ne.“

Andrew se směje, až se mu třesou ramena. „Jste pěkní darebáci! Takhle se plížit domem!“

„Vůbec nic to – nic jsme–“

„Nemusíš nic vysvětlovat. Nic se nestalo. A nikdo se ani nebude divit.“

Andrew se trochu odtáhne, aby zkontroloval, jak se tvářím. „Ale no tak, vždyť jste oba dospělí.“

Hlasitě zasténám a paží si zakryju obličej. Vůbec nic mu nedochází nebo – což by bylo ještě horší – je mu to jedno.

Jeho hlas zní najednou o poznání vlídněji. Skoro jako by se omlouval. „Nenapadlo mě, že tě to tak rozhodí. Jen jsem si tě trochu dobíral. A abych řekl pravdu, už dlouho jsem si říkal, že je jen otázkou času, než se s Theem–“

„Raději už mlč.“ S pocitem naprostého zoufalství se rozhlížím kolem sebe. Neskutečně bych ocenila nějaký tajný průchod, kterým bych zmizela, ale místo toho mě zaujme jen cosi stříbrného – rukáv Andrewova kouzelně děsného vánočního svetru, který volně splývá přes okraj popelnice. O Štědrém dnu se ho na chvíli zmocnila Miso, což je velšský corgi Hollisových, a Lisa nejspíš usoudila, že svetr už nejde zachránit. Kdyby to bylo možné, zrovna teď bych si s ním moc ráda vyměnila místo. „Tak to s námi není.“

„Vždyť o nic nejde, Maisie.“ Je mi jasné, že jsem ho svou zděšenou reakcí překvapila a že si mou hysterii špatně vykládá. „Neboj se, nikomu o tom neřeknu,“ snaží se mě uklidnit a rukou mi tiskne paži.

Hluboko v krku cítím směs ponížení a viny. „Vůbec – vůbec se mi nechce věřit, že ti o tom řekl.“

„Což neudělal. Večer jsem se vrátil do domu, protože jsem v kuchyni zapomněl mobil, a viděl jsem vás spolu.“

Andrew nás viděl? Bože, prosím, ať tu můžu v klidu umřít.

„Ale jdi. Zbytečně přeháníš. Pár pus vůbec nic neznamená. Nezapomeň, že mluvíš s člověkem, jehož máma každý den po domě rozvěšuje jmelí. Řekl bych, že se tu navzájem líbala tak minimálně polovina lidí.“ Andrew do mě přátelsky dloubne zaťatou pěstí a mé utrpení se ještě prohloubí. „Táta mě poslal, abych tě zavolal na snídani.“ Další hravý šťouchanec, tentokrát chlapácký do ramene. „A mě napadlo, že tě trochu poškádlím.“

Andrew se s mrknutím otočí a vyrazí zpátky k domu, takže mám o samotě chvíli času, abych se trochu sebrala.

• • •

Uvnitř pořád ještě zní opojně sladká vánoční hudba a obývací pokoj je plný pozůstatků končících oslav. Všude se povalují rozbalené krabice, odpadkové pytle nacpané balicím papírem a plechovky s pečlivě složenými mašlemi, které se dají použít i další rok, a u předních dveří stojí vyrovnaná řada zavazadel. Zatímco jsem na verandě vyšilovala, všichni se sešli k rozlučce a podle všeho jsem přišla o náramnou švandu, když se táta s Aaronem na podestě srazili pod jmelím, které tam Lisa chvíli předtím zavěsila.

Snídaně je v plném proudu: máma hodila do zapékací mísy poslední zbytky šunky, vajec, brambor a všeho, co našla v ledničce, Lisa vytahuje ze spíže pár sucharů a Ricky skládá na talíře palačinky a opečenou slaninu. Všichni působí hodně zpomaleně, z velké části kvůli spoustě kalorií, které by běžně stačily na několik měsíců, ale dobře vím, že lenivě vláčné pohyby a zachmuřené výrazy mají ještě další důvod. Je to naše poslední společné ráno a určitě nejsem jediná, kdo se nijak neraduje z vyhlídky na návrat do všedního života a pracovního kolotoče.

Za pár hodin spolu s mámou, tátou a Milesem naložíme zavazadla do auta a vyrazíme k letišti. Společně zamíříme do Oaklandu a po příletu se naše cesty rozdělí. Na mámu bude s květinami a nezbytnými polibky čekat její nový manžel Victor, který se vrátil se svými dvěma dospělými dcerami z každoroční dovolené, a tátovi nezbude než o samotě vyrazit do svého bytu poblíž UCSF. Což znamená, že ho nejspíš řadu týdnů neuvidíme.

Já se v pondělí vrátím do práce, kterou nedokážu kvůli vlastní zbabělosti opustit. Přesně vím, jaký život by se mi líbil. Bohužel ho ale nežiju. Na telefonu se objevuje dokonale načasovaná připomínka, abych nejpozději zítra ráno šéfové poslala e-mail s čerstvou účetní zprávou, takže je jasné, čemu se budu věnovat cestou na letiště. Od příjezdu na chatu jsem notebook ještě neotevřela a z představy, že se k němu budu muset vrátit, se mi dělá nevolno.

Všichni si sedáme na svá místa k připraveným talířům s teplým jídlem. Telefony by měly být u stolu vypnuté, ale Miles jako vždy hřeší na své obří hnědé oči, pro které by mu člověk odpustil i vraždu, a nikdo se nechce dohadovat s Theem, který se nemůže odlepit od Instagramu a pilně lajkuje fotky sexy modelek, nadupaných aut a zlatých retrívrů.

Pořád ještě se na mě nepodíval. Nepromluvil se mnou jediné slovo. Celou dobu se tváří, jako bych tu nebyla.

Cítím na sobě Bennyho typicky chápavě soucitný pohled a na okamžik k němu zvednu oči. Doufám, že umí číst myšlenky, což po pravdě zrovna teď není nijak těžké: ANDREW MĚ VIDĚL, JAK SE S THEEM MUCHLUJEME, TAKŽE BYCH SE NEJRADĚJI PROPADLA DO ZEMĚ.

Kyle si nalévá plný hrnek kávy a vesele si přitom brouká. Někde musí mít vlastního spasitele, který trpí za jeho opilecké hříchy, protože jinak nechápu, jak je možné, že po té spoustě včerejších koktejlů pořád působí tak svěže. Jako hvězda připravená na hlavní roli v broadwayském muzikálu. Zatímco jeho manžel Aaron včera vůbec nepil a stejně vypadá hrozně: myslím, že zrovna tak trochu prochází krizí středního věku.

Problémy začaly, když jeden z jeho přátel poznamenal, že má sice už skoro úplně šedivé vlasy, ale na muže jeho věku vypadá pořád dobře. Kyle tvrdí, že to nebylo myšleno ve zlém, ale Aaron si to přebral po svém, což znamená, že jeho pečlivě nabarvené vlasy působí jako miniaturní černá díra. Většinu společné dovolené strávil zběsilým posilováním a zbytek času prostál se zachmuřeným výrazem před zrcadlem. To, že sotva dokáže zvednout sklenku k puse, nesouvisí s alkoholem, ale s včerejší špatně odhadnutou dávkou kliků.

Kyle zvedne hlavu a rozhlédne se po místnosti. „Proč je tu dnes tak divná nálada?“

„Já bych věděl,“ ozve se Andrew a se širokým úsměvem se otočí k bratrovi. Vidím, jak Benny špicuje uši a mám co dělat, abych se posledním soustem neudusila.

Theo mě konečně poctí krátkým pohledem, ale hned zase provinile odvrátí zrak.

Je to tak, pitomče, celou dobu jsem tady.

Ricky si trochu odkašle a chytne Lisu za ruku. Bože můj. Ti dva o tom vědí taky? Jestli to Lisa prozradí mým rodičům, máma začne cestou k autu hledat jména pro vnoučata.

„Možná za to můžeme my,“ pomalu se ozve Ricky. „Máme pro vás s Lisou novinku.“

Slyším, jak se mu zvláštně chvěje hlas a moje už tak zrychlené srdce se rozbíhá na plné obrátky.

Že by se Lise vrátila rakovina kůže?

Včerejší eskapáda v šatníku najednou působí jako bezvýznamná lapálie.

Ricky zvedne talíř se slaninou a pošle ji ostatním kolem stolu. Lisa udělá totéž se zapékanými bramborami.

Jenže nikdo si nenabírá. Jeden po druhém s napjatým výrazem posíláme jídlo dál, protože zrovna teď na ně nemáme ani pomyšlení. Minimálně do chvíle, než se dozvíme, jaké katastrofě musíme čelit.

„V práci jde všechno dobře,“ ujišťuje Ricky a postupně celou společnost přelétá pohledem. „A všichni jsou zdraví. Takže se nemusíte tvářit tak vyděšeně.“

Společně s ostatními dlouze vydechuju, ale hned nato si všimnu, jak táta bezděky chytá mámu za ruku, a najednou je mi všechno jasné. Existuje jen jediná věc, které si ceníme tolik jako svého zdraví.

„Jde o to, že tahle chata je už vážně stará,“ pokračuje Ricky. „Má své roky a měsíc co měsíc potřebuje nějakou opravu.“

Začíná mě bolestivě pálit na prsou.

„Oba jsme doufali, že tu budeme moct i v budoucnu trávit Vánoce, stejně jako posledních třicet let, nebo jak dlouho to vlastně už je. Moc jsme se těšili, jak vám to společně oznámíme.“ Ricky přebere talíř s hromadou slaniny, který se k němu vrátil, a nedotčený ho opatrně položí na stůl. Všichni mlčíme a nikdo se ani nehne, dokonce ani Aaronova a Kyleova pětiletá dvojčata – Kennedy sedí s koleny přitisknutými k hrudi, takže dobře vidíme špinavou medvídkovou náplast na teď už zatažené odřenině, a Zachary pevně tiskne sestřinu paži.

Máme strach, že předem tušíme, co přijde. „Jenže nakonec budeme muset vymyslet něco nového, protože jsme se s Lisou rozhodli, že chatu prodáme.“

Třetí kapitola

Představte si tu nejdepresivnější hudbu, jakou jste kdy slyšeli, a spolehněte se, že bych jí dala s radostí přednost před mrtvolným tichem, které vládne v autě, zatímco s mámou, tátou a Milesem vyjíždíme po zasněžené štěrkové cestě od domu na hlavní silnici.

Máma na předním sedadle pláče a táta nervózně ručkuje po volantu, jako by nevěděl co s rukama. Myslím, že by ji rád utěšil, ale současně vypadá, že by potřeboval podržet stejně jako máma. Když uvážím, co všechno tahle chata znamená pro mě, vůbec si nedokážu představit, jak se cítí máma s tátou, kteří na ni mají ještě daleko víc vzpomínek. Trávili tu čas po svatbě a pak sem jezdili se svými dětmi, se mnou a Milesem.

„No tak, mami,“ nakloním se dopředu a stisknu mámě rameno. „Zase bude dobře. Příští rok se přece všichni znovu uvidíme.“

Její tiché vzlykání se mění v hlasitý nářek a táta tiskne volant, jako by ho za něco trestal. Rodiče se po bezmála čtvrtstoletí rozvedli a chata byla jediné místo, kde spolu i nadále dokázali vycházet. Vlastně to bylo jediné místo, kde jim spolu bylo skutečně dobře. Lisa je mámina nejbližší kamarádka a Ricky, Aaron a Benny jsou mimo nemocniční kolegy tátovi jediní přátelé. Táta se dokázal vzdát našeho domu, péče o Milese a části měsíčního výdělku, ale na to, že by mohl přijít o společné vánoční pobyty na chatě raději ani nemyslel. A mámě to vyhovovalo taky, protože Victorovy dcery byly nadšené, že mohou být pár dnů s otcem. Chata rodičům pomáhala udržovat chatrné příměří, které může s novým místem, bez spousty vzpomínek a nostalgických vazeb, snadno skončit.

Otočím hlavu k bratrovi a bůhví pokolikáté si říkám, jaké to asi je proplouvat životem, aniž by se člověk o cokoli staral. Miles má na uších sluchátka a pravidelně se pohupuje do rytmu nějaké optimistické melodie.

„Hrozně mě mrzí, že jsem se před Lisou tak sesypala,“ škytá máma a loví v kabelce papírové kapesníky. „Byla z toho úplně zničená. Určitě sis toho všiml taky, Dane.“

„To ano – všiml,“ ozve se táta váhavě, „ale určitě se jí ulevilo, že se konečně dokázali rozhodnout.“

„Kdepak. Nic takového.“ Máma hlasitě smrká. „Je mi jí, chudinky, strašně líto.“

Natáhnu se k Milesovi a lehce ho cvrnknu do ucha.

Miles prudce ucukne a vztekle vyjede: „Co to sakra děláš?“

Ukážu hlavou směrem k mámě a pohledem ho pobídnu Nemohl bys ji trochu podpořit, pitomče?

„No tak, mámo. Všechno bude v pohodě.“ Miles mámu plácne po ramenu, jako by chtěl odehnat mouchu, ale hudbu nevypne. Letmým pohledem se zeptá Spokojená? a dál civí na obrazovku telefonu.

Obrátím se k oknu a ze všech sil se snažím, aby můj dlouhý potlačovaný vzdech nezněl příliš hlasitě. Před odjezdem Lisa pořídila naši nejspíš poslední skupinovou fotku na verandě – na které nějakým způsobem dokázala uříznout horní části hlav lidí v druhé řadě –, a pak jsme se v slzách dlouho objímali a slibovali si, že prodejem chaty se vůbec nic nezmění. Všichni jsme ale věděli, že to není pravda. Samozřejmě jsme se dohodli, že další Vánoce budeme zase trávit společně, ale otázka je kde? V Aaronově a Kyleově třípokojovém bytu na Manhattanu? U Andrewa v jeho denverském bytu? V domě u mámy a Viktora, který býval taky tátovým domem? To by vážně nešlo! Nebo že bychom se namačkali do Bennyho karavanu v Portlandu?

Mám pocit, že se mi každou chvíli zavaří mozek.

Samozřejmě si někde můžeme pronajmout dům, jenže i když se budeme snažit a tvářit, že se nic nezměnilo, bude to přece jen jiné. Nebude tam dost sněhu, případně nám bude chybět veranda nebo dostatek venkovního prostoru. Budeme jako dřív zdobit stromek? Budeme chodit sáňkovat? A budeme vůbec všichni spát v jednom domě? Představovala jsem si, že dětství skončí pozvolně a ne tímhle zběsilým během proti zdi s obřím nápisem Konec jedné éry.

Z chmurných myšlenek mě vyruší mámin vzdech. Vidím, jak se k nám otáčí a láskyplně poplácává Milese po noze. „Moc děkuju, drahoušku.“ Po bratrovi jsem na řadě já. Máma má fuchsiové nehty a její snubní prsten se leskne v dopoledním světle. „Je mi to moc líto, Mae. Ale nemusíš si o mě dělat starosti.“

Snaží se mi dát najevo, že ví, jak moc se o ni bojím, ale vůbec mi tím nepomáhá. Vidím, že se trápí, a bolí mě z toho u srdce. „Já vím, mami, ale za slzy se přece nemusíš stydět.“

„Určitě tě to taky mrzí.“

„Což platí i o mně,“ mumlá táta, „pokud by to náhodou někoho zajímalo.“

Po tátově příspěvku v autě zavládne ticho jako v nejhlubším měsíčním kráteru.

Mámě se derou do očí čerstvé slzy. „Strávili jsme tam tolik let.“

„Tolik let,“ přidává se táta jako vzdálená ozvěna.

„Vůbec se mi nechce věřit, že se tam už nikdy nevrátíme.“ Máma si tiskne ruku na srdce a přes rameno se ke mně otáčí. „Jenže to je život a nic s tím nenaděláme,“ dodá rezignovaně a natáhne se po mojí ruce. Když jí půjdu naproti, bude to, jako bych zrazovala tátu, a když ucuknu, ublížím mámě, takže ji chytnu a současně věnuju pomocí zpětného zrcátka pohled tátovi.

„Úplně vidím, jak ti to šrotuje v hlavě, Mae, a nechci, aby sis dělala zbytečné starosti. Nejsi zodpovědná za to, jako to dopadne, a jestli budeme příští rok všichni spokojení.“

Vím, že to myslí vážně, ale v tomhle směru si prostě nemůžu pomoct. Od malička mám pocit, že mým hlavním úkolem je dohlížet, aby byli všichni, pokud to jen trochu jde, v pohodě a spokojení.

Pevně jí stisknu ruku a pak ji pustím, aby se mohla znovu otočit dopředu.

„Život je fajn,“ ujišťuje se máma. „Victor je bezva a díky jeho dcerám už máme vnoučata. A podívejte se na naše přátele,“ dodá a rozhodí přitom rukama. „Všem se daří stejně jako mým dětem.“ Skutečně se mi daří? Mateřská láska musí být vážně slepá. „A ty jsi taky v pohodě, Dane, nebo ne?“

Táta pokrčí rameny, ale máma se na něj nedívá.

Miles se vedle mě kýve do rytmu hudby.

„Možná je načase zkusit něco nového,“ říká táta opatrně, zatímco se znovu potkáváme pohledem v zadním zrcátku. „Změna může být fajn.“

Cože? Změna není nikdy fajn. Dobře si pamatuju, jak táta, když mi bylo pět, změnil místo v nemocnici, a od té doby jsem ho během dne už doma neviděla. Vážně jsem se měla radovat, když se mi v osmé třídě odstěhovala moje nejlepší kamarádka, když jsem si v druháku na vysoké pořídila ten děsný sestřih, nebo když jsem se odstěhovala do L. A. a pak si uvědomila, že na samostatný život nemám, a musela se vrátit domů. A totéž platí o opileckém muchlování s jedním z nejstarších kamarádů.

„Podle mě jde hlavně o úhel pohledu, nebo ne?“ pokračuje táta. „Příští Vánoce asi budou trochu jiné, ale to nejdůležitější se nezmění.“

Nejdůležitější je chata opáčím v duchu a zhluboka se nadechnu.

Takže jde o úhel pohledu. Fakt je, že jsme všichni zdraví, že se máme rádi a že jsme solidně zajištění. Perspektiva je dobrá věc.

Ale taky zrádně prchavá a právě teď mám pocit, že se mi trochu ztrácí.

Bude se prodávat chata! Líbala jsem se s Theem, a přitom stojím o Andrewa! Nesnáším svoji práci! Je mi dvacet šest a už zase bydlím doma! A k tomu se Miles přihlásil snad na všechny školy v zemi, takže než se stačím vystěhovat z dětského pokoje, nejspíš bude mít vlastní dům!

Co by o mně asi tak napsali, kdybych dneska zemřela? Že jsem byla posedlá pořádkem? Že jsem dokázala připravit solidní tabulkové podklady? Že jsem měla ráda umění? Že jsem se nedokázala rozhodnout, co skutečně chci?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Na Vánoce o den více.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.