Přeložila:

IVANA DRESIA

Ilsa Madden-Mills: Ty nejsi můj Romeo

Vydání první

Copyright © 2020 by Ilsa Madden-Mills

This edition is made possible under a license arrangement originating with Amazon Publishing, www.apub.com, in collaboration with Kristin Olson Agency s. r. o.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2461. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Not My Romeo vydaného nakladatelstvím

Montlake, Seattle v roce 2020

Český překlad © 2021 Ivana Dresia

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Dana Chodilová

Cover design by Hang Le

Cover Photography by Daniel Jaems

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1671-0 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1672-7 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

Ilsa Madden-Mills

Ty nejsi můj

Romeo

1. kapitola

ELENA

Kdybych kouřila, už bych měla cigaretu v puse. Anebo možná i dvě.

Jenže já nekouřím, takže se musím spokojit s okusováním nehtu na palci, zatímco se řítím se svým malým Fordem Escape na přecpané parkoviště restaurace Milano. Rozhlížím se kolem a beru na vědomí působivý zevnějšek z kamene a cedrového dřeva a blikající plynové osvětlení u dveří. Je to pětihvězdičková restaurace, jedna z nejlepších v Nashvillu. Kdo si tady chce zarezervovat stůl, musí to obvykle udělat s několikaměsíčním předstihem, nicméně mému dnešnímu doprovodu se nějakým zázračným způsobem podařilo sehnat rezervaci na poslední chvíli. Bod pro něj.

Zhluboka si povzdechnu.

Kdo, řekněte mi kdo, by souhlasil s randem naslepo na Valentýna?

Evidentně já.

„Jdu proti proudu!“ řeknu nahlas, i když to nikdo nemůže slyšet a ani to nikoho nezajímá.

Ale je to přesně tak. Dnes večer mám totiž schůzku s Gregem Zimmermanem, místním hlasatelem počasí pro pobočku NBC tady v Music City. Údajně je vysoký, tmavovlasý, pohledný, trochu zvláštní a čerstvě po rozchodu. Což zní přímo dokonale, nemám pravdu?

Tak proč jsem tak nervózní?

Na okamžik uvažuju o tom, že budu předstírat bolest hlavy. Sakra. To nemůžu. Za prvé jsem slíbila svému spolubydlícímu Topherovi, že na to rande rozhodně půjdu; za druhé stejně nemám nic lepšího na práci; a za třetí přímo umírám hlady.

A tohle nebude nic jiného než rychlá večeře, ať si Topher říká, co chce. Vybavuju si ho dnes v knihovně. Měl na sobě tričko s nápisem Grateful Dead a úzké džíny a poskakoval v romantické sekci sem a tam, zatímco napodoboval jízdu na koni. Sedni si na něj obkročmo a ojeď ho jako plnokrevník, Eleno. Chop se otěží, zaryj mu ostruhy hluboko do masa a rajtuj na něm tak moc, že druhej den nebudeš moct ani chodit. Vyšukej mu mozek z hlavy, takže zítra ani nebude schopnej říct „oblačno, pravděpodobnost sněhových srážek“.

Odfouknu pramen vlasů, který mi vypadl z drdolu, a pak si kadeř úhledně zastrčím za ucho. Dnes večer nebude žádná šukačka. Přišla jsem se sem hlavně najíst. Italská kuchyně je moje oblíbená, v duchu už si představuju misku horkých těstovin a česnekový chléb.

Jenom ho pozdravím, budu na něho milá, najím se a pak hned zmizím.

Bude to naprosto nezávazné setkání, takže co by se mohlo pokazit?

Dívám se do zpětného zrcátka a kontroluju svůj vzhled. Jsem bílá jako stěna. Přehrabuju se v kabelce, dokud nenajdu třešňově rudou rtěnku. Ještě jednou si přetřu svoje plné rty a použiju papírový kapesník, abych odsála přebytečnou barvu. Povzdechnu si a naposledy překontroluju perlový náhrdelník a ladící náušnice. Pravda je, že na mně není nic velkolepého. Mám velký nos a jsem moc malá: sto šedesát jedna a půl centimetru, přičemž ta půlka je velmi důležitá. Pohybuju se někde mezi dětskou a „standardní“ velikostí, takže většina oblečení je mi buď moc velká, nebo naopak příliš malá. Když chci něco, co mi padne, musím si to ušít sama.

Další pohled do zrcadla, další povzdech.

Doufám, že Greg nebude moc zklamaný.

Vystupuju z auta a blížím se ke krásně vykládaným dvojitým dveřím z dubového dřeva, před nimiž se na mě usmívá vrátný v černém obleku. „Vítejte v restauraci Milano,“ zamumlá a já se snažím potlačit pochybnosti, zatímco vcházím dovnitř a mžourám v tlumeném osvětlení haly.

Sakra.

Přeběhne mi mráz po zádech.

Proč jsem jen trvala na tom, že před schůzkou nechci vidět Gregovu fotku?

Nejspíš to bylo především z toho důvodu, že jsem chtěla zažít… překvapení. Pokud je vaše existence stejně nudná a všední jako ta moje, nezbývá než si ji okořenit maličkostmi. Místo obyčejné kávy si dám mátové latté. Skvělý. Místo úhledného drdolu si udělám rozčepýřený uzel. Úžasný. Místo toho, abych si nechala ukázat fotku, jdu na rande naslepo a musím tady teď hledat chlápka v modré košili. Když jsem si schůzku domlouvala, připadalo mi to vzrušující, zatímco teď se nešťastně rozhlížím po interiéru restaurace a proklínám sama sebe. Ve vstupní hale na mě každopádně nikdo nečeká. Poslala jsem mu esemesku, že jsem uvízla v zácpě, ale nedostala jsem žádnou odpověď. Možná už sedí u stolu v restauraci a čeká tam na mě.

Hosteska právě usazuje jeden zamilovaný pár do zadní části restaurace, zatímco mě okázale ignoruje. Uhladím si černou pouzdrovou sukni. Možná jsem si měla vzít na sebe něco trochu víc sexy? Mám plnou skříň odvážných šatů, které mi nechala babička…

Ne.

Tohle je moje pravé já, a jestli se to někomu nelíbí, ať si trhne.

Jsem taková, jaká jsem.

Uplyne dalších pět minut a hosteska se stále nevrací. Mám nervy nadranc a na čele se mi objevují krůpěje potu. Kam se ta holka ztratila? Udělala si přestávku?

Posadím se na pohovku v hale, vytáhnu mobil a posílám mu další zprávu.

Jsem tady ve foyer, píšu.

Nepřichází mi žádná odpověď.

Otrávená a hladová jako vlk se rozhoduju, že si ho najdu sama. Předstírám sebedůvěru, kterou nemám, vytančím z foyer a rychlým krokem obcházím restauraci. O pár minut později si připadám jako stalker, a tak si stoupnu do stinného výklenku vedle toalet a rozhlížím se, jestli v restauraci neuvidím nějakého muže, který by tady byl na Valentýna sám.

Topher nám rozhodně měl domluvit rande na jindy, už jen z toho důvodu, jak hrozné osobní vzpomínky se pro mě pojí s oslavami Valentýna. Na střední škole jsem randila s Bobbym Carterem, který na valentýnském večírku vypil takové množství říznutého punče, že mi pozvracel bílé šaty. A představa romantického večera mého bývalého přítele na vysoké spočívala v objednání sushi – jeho oblíbeného jídla – a následném hraní videoher s kamarády na internetu. Za celých svých šestadvacet let si nevybavuju jediného solidního Valentýna.

Zastavím se očima na vysokém tmavovlasém muži v modré košili s ohrnutými rukávy. Sedí v protějším rohu, zcela stranou od ostatních. Kolem něj je několik prázdných stolů, připadá mi docela zvláštní, že se mu v tak rušné noci podařilo získat soukromí. Číšník mu právě nese jídlo a já sevřu rty.

Objednal si večeři, a nepočkal na mě?

Sleduju jeho telefon, který má odložený na stole. Taková drzost! A proč mi neodpovídá?

Zdá se, že je mnohem vyšší, než jsem čekala, soudě podle toho, jak je ležérně rozvalený v koženém křesle…

Moment. Připadá mi nějak povědomý, jako bych ho odněkud znala, ale nedokážu si ho nikam zařadit. Máma a teta Clara mají v kadeřnickém salonu pořád puštěnou televizi, takže je docela možné, že jsem ho zahlédla ve zprávách.

Vytáhnu z kabelky svoje brýle s bílými obroučkami, abych lépe viděla. Srdce mi poskočí a v břiše mě zašimrají motýli. To teda ne. To nemůže být on. Ten chlap totiž vypadá přímo úžasně, a tím nemyslím žádného obyčejného hezouna – vypadá jako nějaká filmová hvězda: tmavé vlasy mu padají do obličeje, dlouhé prameny jsou zvlněné a nepoddajné, s měděným nádechem, ale vypadají měkce, až téměř hedvábně. Podle mého názoru jsou až moc dlouhé na hlasatele – ale co já o tom vím? Ani doma nemám televizi.

Když zvedne ruku, aby si odhrnul vlasy, zaznamenám pevné svaly na předloktí a bicepsy napínající se skrze látku košile. Rovněž mi neuniknou jeho široká ramena i hruď a trup zužující se do štíhlého pasu.

No, podívejme se na to.

Tak tohle musí být on, nemám pravdu?

Jsem v té správné restauraci. On je tady sám. Má na sobě modrou košili. Má tmavé vlasy. Všechno napovídá tomu, že je to on. Jednoduché a logické vysvětlení je obvykle tím jediným správným závěrem. Takže to prostě musí být on.

Dotyčný muž se otočí k oknu a netrpělivě poklepává prsty na stůl a já si ho teď můžu prohlédnout z profilu. Má dlouhý rovný nos, husté tmavé obočí a ostře řezanou čelist. Plné rty, ten spodní je až téměř dekadentně smyslný. Jsou to hříšné rty. Je to ten typ muže, který neustále přitahuje vaše zraky, už jen proto, abyste se opakovaně mohli ujistit, že to není fata morgána. Na vysoké jsem znávala kluky jako on – vysoké sexy kluky s atletickou postavou, kteří pravidelně dělali nějaký sport. Týpky, kteří se za mnou nikdy ani neotočili. Ve fitku jsem se na ně obdivně dívala, jak cvičí, a makala přitom na jednom z těch příšerných posilovacích strojů, celá zpocená, zatímco se krásné, vysoké a štíhlé dívky, jež se nikdy nepotily, rozplývaly nad těmi muži a přinášely jim ručníky, lahve s vodou a sexy sliby.

Ale není tak statný jako ti svalnatí chlápci se silnými krky a zarudlými tvářemi. Jeho svaly jsou očividně silné a pevné, není to však žádný nabušenec.

Eleno! Přestaň s tím! Má tělo přesně podle tvýho vkusu, tak pokračuj dál.

Když se napije jantarové tekutiny, dlouhými opálenými prsty svírá křehkou skleničku a očima těká po místnosti. Rozhlíží se po restauraci, jako by hodnotil každého člověka v dohledu, a já cítím jeho energii i na vzdálenost dvaceti stop. Přeběhne mi mráz po zádech. Greg je rozhodně charismatický muž. Já jsem alfa samec, křičí řeč jeho těla. Pojď sem a vyzvi mě. Sleduju, jak si ho prohlíží několik žen – dokonce i někteří muži otáčejí hlavy a dívají se na něho. Někteří si něco špitají. Zajímavé. Myslím, že jeho předpovědi počasí mají docela velkou sledovanost.

Jeho pohled spočine přímo na mně.

Netváří se překvapeně.

Skrčím se zpátky do stínu.

Sakra. Potí se mi ruce. Chtěla jsem milého introverta, a ne tohle… sexy zvíře!

A soudě podle zamračené tváře je mrzutý. Život je příliš krátký na to, abychom byli smutní a naštvaní, milý pane. Proč se zlobí? Vždyť už jsem tady!

A navíc, on moji fotku viděl. Topher mi to říkal.

No jo, možná se s tebou ani nechce setkat.

Možná doufá, že už se neukážeš.

Nervózně přešlapuju. Měla bych jít pryč. Ale vážně.

Doma mám spoustu věcí na práci. Nějaké to šití, tulení se k Romeovi…

Ve vzduchu se kolem mě linou vůně italské kuchyně, omamné aroma česneku, čerstvých bylinek a parmezánu. Začne mi hlasitě kručet v břiše. Přešlápnu si z nohy na nohu. Všechny restaurace v okolí budou teď přecpané. Cestou domů bych se sice mohla zastavit v McDrive – ale jak ubohý je Big Mac s hranolky na Valentýna? A navíc se zítra budu muset zpovídat celé své zvědavé rodině. Tolik si od mého rande naslepo slibovali: Ach, Elena má rande s redaktorem zpravodajství o počasí! Zeptej se ho, jestli má v kapse barometr. Tahle perla vypadla z mojí tety Clary. Když teď vycouvám, čeká mě peklo, protože bez ohledu na to, jak statečně se tvářím, každý moc dobře ví, že už několik měsíců nejsem ve své kůži.

V duchu se povzbuzuju.

Musíš se vzchopit, Eleno.

Nemůžeš věčně žít v ústraní.

Jednou musíš konečně vyjít ven a vzít si, co chceš.

Co na tom, že je tak žhavý, že by vysušil rosu z růží?

Co na tom, že má ve tváři nebezpečný výraz?

Máš hlad. A co by člověk neudělal pro pořádný talíř horkých voňavých těstovin?

Přišla jsi sem na rande, holka, tak jdi do toho.

Dám se jakž takž dohromady, nasměruju své malé černé lodičky do rohu, kde sedí, a vydávám se na pochod.

2. kapitola

JACK

„Ahoj, to jsi ty, že?“ Slyším nervózní smích.

Vzhlédnu od skleničky skotské whisky a zaznamenám drobnou ženu s kaštanovými vlasy, která stojí přímo přede mnou. Rozladí mě to, protože nestojím o společnost a nepřeju si teď nic jiného než vychutnat si svoje jídlo – což je pro mě zatraceně těžké od té doby, co je můj obličej k vidění ve všech médiích. Všichni v místnosti na mě buď užasle zírají, nebo nade mnou okázale ohrnují nosy.

Ta žena má na sobě blůzu zapnutou až ke krku, černou pouzdrovou sukni a lodičky na nízkém podpatku. Přesunu se očima k obličeji vetřelkyně a zaznamenám upjatý účes a velké brýle s bílými obroučkami.

Sakra. Další reportérka. Sevřu ruce v klíně a těkám očima po restauraci, jestli někde neuvidím celý štáb. Úlevně vydechnu, když ho nikde nezahlédnu. Opřu se v koženém křesle a zírám na ni. Jsem z toho trochu nervózní, ale převažuje naštvanost.

„Jo, jsem to já.“ Co k čertu chceš? říká můj výraz.

Dlouhé tmavé řasy se jí zatřepotají, zjevně se snaží dát se dohromady a nasadit odhodlanou grimasu na té své jemné tvářičce. Ztěžka polkne, a než stačím něco namítnout, posadí se naproti mně.

Překvapeně zamrkám.

Ona si naopak úlevně vydechne. „Díkybohu. Poznala jsem tě podle té modré košile – a podle toho, že jsi tady sám.“ Nepokrytě si mě prohlíží a na okamžik se zastaví očima na mé hrudi. „Jsem ráda, že jsem tě našla. Omlouvám se, že jdu pozdě. Fotila jsem Romea – má na Instagramu docela hodně sledujících – a provoz v centru Nashvillu je prostě šílený.“

Mám jí prominout, že přišla pozdě?

A focení s Romeem? To jméno je mi nějak povědomé. Nový hráč v lize?

„Hmm.“ Snažím se skrýt svůj zmatek tím, že se znovu napiju skotské. Nedůvěřivě se na ni zadívám. Lawrence, chlápek, který se mi stará o PR, se zmínil o jedné sportovní blogerce, která prý se mnou sympatizovala v záležitosti mého nedávného rozkolu s fanoušky a která byla ochotná napsat o mně příznivý článek.

Ale Lawrence moc dobře ví, jak nesnáším reportéry.

A proč mi nedal vědět předem?

Krucinál, neustále organizuje nějaký kraviny, aniž by mi o tom řekl.

Chvíli zvažuju, že mu zavolám, aby mi potvrdil, že ji sem poslal, ale nechce se mi do toho.

„Takže ty jsi ta blogerka?“ ptám se.

Celá zbledne a vykulí oči. „Ano, mám blog.“

„Hmm.“

Chvilku si mě prohlíží a pak zakroutí hlavou. „Zatraceně, stáhnu Tophera z kůže za to, že ti to prozradil. On si pochopitelně myslí, že by se o tom všichni měli dozvědět. Jenže on nechápe, jak to funguje na malých městech, obzvlášť v Daisy. Jakmile se lidi dozvědí o tvým nejhlubším tajemství, nedokážou myslet na nic jinýho, když tě potkají na ulici. Šuškají si a pomlouvají… Ach, bože.“

Přimhouřím oči a prohlížím si ji. Neznám nikoho jménem Topher. A proč by se snažila utajit svůj blog? Možná to není ta sportovní blogerka. Už jsem zvyklý na to, že po mně jdou různé ženy, většinou zlatokopky. V minulosti, zejména na vysoké škole a v prvních letech dráhy profesionálního fotbalisty, jsem s tím neměl problém. Vybíral jsem si jen ty nejkrásnější a přijímal jejich nabídky: klíče od hotelových pokojů, telefonní čísla na papírku, který mi vtiskly do ruky, dívky, co chodily na naše VIP večírky – ale tahle holka nezapadá do žádné z těchto kategorií. Nemá na sobě obtažené sexy šaty. Její make-up je decentní. Vypadá spíš jako intelektuálka.

Pokračuje dál. „Řeknu ti jeden pravdivej příběh: moje teta Clara pouští svýho přítele k sobě domů zadním vchodem, aby se o tom lidi ve městě nedozvěděli. On zaparkuje auto za kostelem a jde pěšky k jejímu domu – a to je jí čtyřicet. Kéž by mohla vykřičet do světa, že toho pošťáka miluje.“ Elegantně zvedne obočí. „Scotty je o deset let mladší než ona a docela dobrá partie.“

„Aha.“ Slečna docela dost mluví, a kupodivu ne o fotbale.

Zdráhavě se na mě usměje. „Určitě víš, jaký to je, když se chceš vyhnout světlům reflektorů a pomlčet o svých osobních záležitostech.“

To teda. Dokonce i vychutnat si sklenku whisky na veřejnosti je potenciální problém. Všechno, co dělám, si představuju jako titulek v novinách. Jack Hawke pije! Bude to znamenat další řízení pod vlivem pro zadáka Nashvillu? Stalo se to jenom jednou, před pěti lety, během mého druhého roku v NFL, ale zdá se, že veřejnost na to nikdy nezapomene. V těch prvních letech jsem hodně pařil. Myslel jsem si, že díky slávě a penězům budu nepřemožitelný. Hrozná hloupost.

„Ano. Nade vše si vážím svého soukromí.“ Dám si do úst plnou vidličku těstovin, žvýkám a polykám a dívám se přitom na ni. Sleduju, jak má ztuhlá ramena a jak se pokaždé zhluboka nadechne, jako by tu ve skutečnosti nechtěla být.

Do háje. Možná pro mě vůbec nemá pochopení.

Možná je to celé jenom lest, jak ze mě něco dostat.

Uběhne několik vteřin, během nichž ani jeden z nás nepromluví. Ona se vrtí v křesle a sleduje mě očima. Asi je trochu neomalené jíst dál, ale žádný reportér, bloger ani nikdo jiný mi nedokáže překazit chuť k jídlu.

Ona se mezitím kouše do svých plných rudých rtů, jako by se zlobila.

Její zraky za velkými brýlemi s bílými obroučkami na mně na okamžik spočinou. Probodává mě svýma očima akvamarínové barvy, lemovanýma dlouhatánskými řasami. V té chvíli vidím, že zuří. „Víš, že je neslušné začít jíst sám? Přece jsem ti psala, že přijdu o něco později.“

„Žádnou zprávu jsem nedostal a umírám hlady. Je mi to líto.“ Nenuceně pokrčím rameny, ale vůbec to nezní lítostivě.

Obsluha přispěchá k našemu stolu a uhladí si sako od černého obleku.

„Pane.“ Těká po té vetřelkyni očima a pak se zadívá na mě. „Omlouvám se, že mi sem proklouzla. Víte, dnes je nejrušnější večer v roce. Prosím o prominutí. Přejete si, abych zavolal ochranku?“

Vidím, jak dáma v černých lodičkách zuří. Sjede číšníka pohledem a důrazně pronese: „Jsem tady správně, tohle je moje místo, bylo to domluvené. Mám tady rande.“

Nevěřícně zamrkám. Určitě tím musí myslet pracovní schůzku?

Trochu se napřímí v křesle a toužebně se zadívá na moje těstoviny. „Dám si totéž, co má on, a česnekový chleba navíc.“ Mávne rukou směrem k mému talíři s napůl snědenými boloňskými těstovinami. „A sklenici červeného. Anebo ne. Radši si dám dvojitý gin s tonikem a okurkou. Popravdě, bylo by fantastické, kdybyste sem ty koktejly mohl nosit, dokud vám neřeknu dost. Děkuju.“ V jejím hlase je jen nepatrná stopa jižanského přízvuku, díky němuž všechno, co říká, zní tak sladce, ale zároveň odhodlaně, až se tomu musím pousmát. Připomíná mi malého pudlíka, kterého kdysi měla moje máma, připraveného každou chvíli zaútočit, pokud by mělo dojít k nějaké nespravedlnosti.

Číšník ji sjede očima a pak se podívá na mě s prosebným výrazem ve tváři. „Pane, znovu se upřímně omlouvám…“

Jen mávnu rukou a učiním impulzivní rozhodnutí, přičemž velkoryse přehlédnu, že podobná opomenutí mě v minulosti obvykle dostala do potíží. „Bez obav. Doneste dámě jídlo, ano?“

Hluboce se ukloní a vycouvá a já se znovu zadívám na tu dívku.

Pozorně studuju její rysy a snažím se ji někam zařadit. Není to žádná žurnálová krasavice, ale je na ní cosi uchvacujícího. Možná je to tím upjatým konzervativním oblečením, které naznačuje měkké křivky. Možná je to jejími plnými rty. Zcela určitě za to můžou její rty. A ať už je to úmyslné, nebo ne, využívá jich plně ve svůj prospěch. V jednu chvíli je roztomile špulí, a hned poté se rozhořčeně kouše do spodního rtu.

Protože jsem jedním z nejlepších rozehrávačů v lize, jednou z mých speciálních dovedností je čtení výrazů v obličeji a tiků, které naznačují vývoj hry na hřišti. A nemůžu si nevšimnout, že se na mě dívá, jako by ve mně neviděla nic zvláštního. Nevidím v jejích očích žádný záblesk vzrušení, nemává na mě řasami, necítí žádnou bázeň v přímé konfrontaci s Jackem Hawkem. Fascinující.

„To na tvý blůze… jsou to vážně malý létající prasátka?“ Mhouřím oči a snažím se zaostřit na bílou košili zapnutou až k černému sametovému límci.

„Ano. Ta látka je od jedné návrhářky z New Yorku. Objednala jsem si ji asi před měsícem, a když mi konečně přišla, málem jsem se z toho pominula radostí. Dokonce jsem z ní ušila polštářek pro Romea.“

„Romeo? To je ten nový útočník New Orleans Saints, co ho draftovali loni?“

Zavrtěla hlavou. „To sotva. Romeo je moje malý vietnamský prasátko. Je to učiněný miláček. Zachránila jsem ho, když ho někdo nechal na ulici hned naproti mému domu. Řeknu ti, byl na pokraji smrti. A zrovna minulý měsíc mi někdo nechal na verandě krabici koťat se vzkazem adresovaným přímo mně; no věřil bys tomu? Jako kdyby věděli, že se o ně postarám. Našla jsem domov pro všechny z nich, kromě jednoho kocourka. Neměl bys zájem? Je černošedej, rozkošnej a naučenej na kočičí záchod, přísahám!“

Musím se začít smát. Tahle holka je vážně číslo.

Ale pokud je Romeo miniaturní prasátko, a ne fotbalista – tak co se to sakra právě děje?

„Díky, ale tu kočku si nechám ujít.“

„Každý muž potřebuje kočku. Možná bys pak byl něžnější.“

„Mám být něžnější?“

„To nikdy nemůže být na škodu. Ačkoliv… u tebe by asi jedna kočka nestačila. Zdáš se být…“ Rozhodí rukama. „Napjatej.“

Nemá ani ponětí.

„Aha.“

„Takže máš radši psy?“ zeptá se.

„Já nemám čas na domácí mazlíčky.“

Ušklíbne se. „No, kdyby sis to náhodou rozmyslel, rozhodně ti doporučuju kočku. Nic proti psům, ale ti si zamilují každýho. Kočky jsou daleko vybíravější a muži, kteří mají doma kočky, dokážou pochopit náladovost a nemají pak takové problémy s osobnostními zvláštnostmi u žen – což může být ve vztahu klíčové. A navíc jsou kočky strašně legrační. Máš vůbec ponětí, kolik je kočičích videí na internetu? Přes miliardu! Nepřipadá ti to šílený?“

Ona je šílená. Kdo to sakra je?

A přesto jí visím na rtech a bavím se každým jejím slovem, pomalu se rozehřívám a cítím… zájem.

„Zmínila jsi látku. Ušila sis tu blůzu sama?“

Posune si brýle na nose. „V obchodech mají máloco podle mého vkusu nebo na moji postavu. Ve skutečnosti většinu oblečení do běžných řetězců navrhují lidi, kteří netuší, co žena jako já chce. Ale pokud víš o mým blogu…“ Najednou je rudá jako pivoňka. „Pak musíš vědět, že mojí specialitou je spodní prádlo.“

Spodní prádlo? Začíná to být čím dál zajímavější.

Poklepávám prsty na stůl, najednou z toho mám špatný pocit. Chce se na mně přiživit? Krátce jsem chodil s jednou dívkou, která po mně chtěla, abych propagoval její make-up. Lidé nikdy nedokážou odolat, aby se nepokusili vytěžit co nejvíc z mé slávy, ať už to původně zamýšleli, nebo ne.

Živě to vidím před očima.

Superstar NFL Jack Hawke rád nakupuje pro svou přítelkyni spodní prádlo značky bla-bla-bla.

Číšník jí přinese pití. Vyzunkne celou skleničku naráz a hlasitě ji položí na stůl. Pak si zhluboka povzdechne. „Ach, bože. Tak tohle jsem potřebovala už ve chvíli, kdy jsem vešla dovnitř a snažila se tě najít.“

Překvapivě pro ni mám pochopení, které na okamžik zastíní veškeré pochybnosti. „Špatnej den?“

Nahlas se zasměje. „Spíš špatnej rok. Přestěhovala jsem se do Daisy před dvěma lety z New Yorku a byl to jeden šílenej den za druhým. Moje rodina, moje práce, zatracený maloměsto.“

Odložím vidličku. „I pro mě byl celej tenhle tejden na nic.“

Chápavě přikývne. „Zkusíme to ještě jednou od začátku, ano? Pověz mi něco o sobě. Jaký to vlastně je, být televizní rosničkou?“

Právě si loknu pití, když přijde ta otázka. Zaskočí mi a začnu se dusit, kašlu a prskám a rychle popadnu bílý ubrousek, abych si zakryl ústa.

„Jsi v pořádku?“ Její oči jsou obrovské a zářící a mají barvu moře.

„V pohodě,“ říkám přiškrceným hlasem.

Myslí si, že jsem… rosnička.

Co to má sakra znamenat?

Kroutím hlavou a snažím se zpracovat všechno, co mi až dosud řekla… o odeslání textovky… její komentář o modré košili… její konflikt s vrchním… a najednou mi to docvakne.

Rande. Evidentně tady měla mít rande naslepo.

Ale holky už vyzkoušely všechny možné triky, aby se mi dostaly do postele. Jednou, když jsem byl na cestách, vešel jsem do svého hotelového pokoje a našel tam ve skříni nahou dívku. Když ji vyváděla hotelová ochranka, celou dobu křičela: „Miluju tě, Jacku!“

„Tys mě viděla v televizi?“

Ušklíbne se. „Vlastně ne. Na zprávy se nedívám, protože jsou tam samý hrůzy. Ve skutečnosti se málokdy dívám na televizi.“

Poškrábu se na krku. „A ty jsi souhlasila s tím, že půjdeš na rande, aniž bys viděla, jak vypadám? To je docela… odvážný.“

Poprvé za celý večer se na mě upřímně usměje. „To je moje verze nebezpečnýho života.“

„Jsi fotbalovej fanoušek?“

„Chlapi v trenýrkách, co do sebe strkají a perou se o míč? Ale no tak. Něco tak primitivního! Dávám přednost knihám a podcastům. A ty?“

Beru na vědomí upřímný výraz její tváře. A sakra.

Uběhne asi deset vteřin, během nichž na sebe jen zíráme.

Cítím, jak ve mně narůstá vzrušení. Nejdřív docela nenápadně, ale po chvíli zaplaví všechny moje smysly. Tak ona mě vážně nezná! Mám chuť ji obejmout. Možná si od ní dokonce vezmu i tu kočku. Kecám.

Poprvé za tenhle týden se zasměju. Připadám si s ní jako v nějakém paralelním vesmíru. Zatraceně. Je tak čistá a naivní.

Jenže…

Jacku. Nemůžeš se dál přetvařovat, musíš jí prozradit, kdo jsi…

Jestli sem přišla na rande a měla se sejít s někým jiným, měl bych se přiznat a říct jí pravdu. Ušetřit ji rozpaků, pokud by to měla sama později odhalit.

Ale…

Nechci se teď vrátit do svého prázdného bytu a dívat se sám na sebe na kabelovce.

A navíc… ta holka je neuvěřitelně sexy, i když to tak na první pohled možná nevypadá. Jak má zapnuté všechny knoflíky až ke krku, jako by čekaly na to, až je někdo rozepne…

Přejedu pohledem po vypasované blůze a zachytím křivky na těch správných místech.

A já jsem horňák, vážně si potrpím na prsa.

Řekni jí to. Už otevírám pusu, ale ona mě předběhne a začne mluvit jako první.

„Jaká je tvoje oblíbená předpověď počasí? Máš rád sněhovou bouři? Když víš, že ti celý město visí na rtech a všichni lidi pro jistotu nakupují chleba a mlíko do zásoby?“ Pomocí vidličky a lžíce si nabere obrovské sousto těstovin, slastně přežvykuje a dá mi pár vteřin na to, abych vymyslel odpověď.

„Hmm, mám rád mraky. A déšť. Je to… mokrý.“

Vrhne na mě rychlý pohled a decentně si otře ústa ubrouskem. Všechny její pohyby jsou tak elegantní. Kdysi dávno, když jsem byl ještě chudý kluk z Ohia, bych možná chtěl nakreslit její ruce. Vypadají tak delikátně a něžně. Vlastně celé její tělo tak vypadá, jako by se mi mohla zlomit v náručí…

„Páni, ty máš rád mraky?“

„Jo, takový ty buclatý, nafoukaný.“ Nevím, jak z toho ven. „Ty bílý…“

„Chápu.“ Zvedne obočí. „Nelíbím se ti, že? Moc mluvím a přišla jsem pozdě a byla jsem hrubá na číšníka a nejsem tvůj typ…“

„Eleno? Co tady děláš?“ Ta slova přichází od podsaditého, dobře oblečeného hnědovlasého muže, který se zastavil u našeho stolu. Přesune svůj pohled ke mně a já na jeho obličeji vidím, že mě poznal. Jo, ten chlap mě rozhodně zná.

Pohlédnu na Elenu – mimochodem, moc krásný jméno – a vidím, že úplně zbledla a prsty si nervózně cupuje perlový náhrdelník na krku. Zamračím se a očima těkám z jednoho na druhého. Přemýšlím, co mají společného.

„Jsem tady na rande, Prestone. Není to snad jasný?“

Muž na okamžik ztratí řeč a pak vykoktá: „Cože? Dneska… večer? Myslel jsem si, že… že budeš… doma.“

Elena ztuhne. „Já netruchlím.“

Preston si uhladí kravatu a sevře rty. „Samozřejmě. Já jen… kdybych věděl, že tu budeš, nikdy bych sem s Giselle nešel.“ Pokyne hlavou doprostřed restaurace, aniž by spustil oči z Eleny. „Právě jsme dorazili a sedíme tamhle. Byl jsem na cestě k baru pro další drink a náhodou jsem tě uviděl…“

Elena má v očích blesky a já mám pocit, že v těch hlubinách vidím bolest. „No, tak jednoduše zapomeň na to, žes mě tady uviděl. Vrať se k Giselle.“

Ten chlap si zastrčí ruce do kapes u kalhot. „Nikdy jsem ti nechtěl ublížit…“

„Jenomže jsi to udělal.“ Ukáže na své těstoviny. „Jak vidíš, právě večeřím, a možná si ještě pamatuješ, jak ráda si vychutnávám jídlo v klidu.“

Otevře ústa, aby promluvil.

„Odprejskni,“ vypadne ze mě. Nechtěl jsem být hrubý, ale nějak to přišlo samo.

Ani se nehne, nespouští z ní oči. Přejíždí ji pohledem od hlavy až k patě a tváří se nesouhlasně. „Nemůžu uvěřit, že by ses zajímala o něho,“ utrousí.

Mé tělo ztuhne, cítím napětí v ramenou.

Přistoupí k ní o krok blíž. „Všichni si přejeme, aby ses z toho co nejrychleji dostala, ale tenhle chlap není…“

Když se postavím, se svými sto třiadevadesáti centimetry se tyčím hodně vysoko nad ním. Je poznat, že si neuvědomil, jak jsem vysoký, mnohem vyšší, než se zdá v televizi. Sevřu ruce do pěstí. Vztek se ve mně hromadí už celý týden a teď hrozí, že každou chvíli vybuchnu. Obvykle mám své emoce pod kontrolou, s vědomím, že každá maličkost, kterou udělám, je pod drobnohledem veřejnosti, ale ať se propadnu, jestli mu dovolím, aby s ní mluvil jako s malým dítětem.

„Vrať se ke svýmu stolu, a to teď hned, nebo tě nechám vyvést,“ tiše zamumlám. „Tohle je moje restaurace.“

Začne mávat rukama, jako by mě chtěl zahnat. „S tím chlapem tě čekají jenom potíže, Eleno.“

Elena pokrčí rameny. „Možná jsou potíže přesně to, co teď potřebuju, Prestone. Něco jako malý dobrodružství.“

Ještě naposledy po mně střelí pohledem a pak odkluše ke stolu uprostřed restaurace, kde se posadí naproti blonďaté dívce.

Uvelebím se v křesle a setkám se s jejím pohledem. Oči má lesklé slzami.

Ne, prosím, nebreč. Ženský pláč mi vždycky připomene mámu. Viděl jsem ji plakat mnohem častěji než se usmívat. Možná právě proto mám neustálou potřebu všechno napravovat…

„Jsi v pořádku?“

Přikývne, zdá se, že už se vzpamatovala. Odkašle si a zahledí se do stolu. „Díky, že jsi ho vyhnal. Neměla jsem tušení, že tu bude.“

„Žádnej problém,“ odtuším.

„Tobě to tady vážně patří?“

Pokrčím rameny. „Chtěl jsem do něčeho investovat, ne že bych tady toužil vařit, nebo tak něco. Vždycky se mi tady líbilo, a tak jsem to koupil.“

„Proč říkal, že jsou s tebou potíže?“ Se sklopenýma očima si maže máslo na kousek chleba.

Odmlčím se. „Když je člověk slavnej, ostatní lidi ho buď milujou, nebo nenávidí.“

Číšník odnáší můj talíř a přináší pro ni další gin s tonikem.

„Tvůj ex, že? A nech mě hádat… ještě ses přes to nepřenesla.“

„To je dlouhá historie,“ povzdechne si. Ani se na mě nepodívá, což mě svým způsobem přivádí k šílenství. Lidi na mě pořád zírají, tak proč ne ona?

Představuju si ji ve svém podkrovním bytě. Kaštanové vlasy má rozpuštěné, její drobné tělo na mé posteli…

Zatraceně.

Jak mě to jen mohlo napadnout?

Vůbec ji neznáš, Jacku.

Právě ses s ní seznámil.

Tak se laskavě hoď do klidu.

3. kapitola

ELENA

Neustále vrhám kradmé pohledy na toho úžasně vypadajícího chlapa. Kdo mohl tušit, že jsou hlasatelé počasí tak sexy? A ta jeho klasicky krásná tvář… Vypadá jako řecký bůh na steroidech. Není divu, že ho televizní obrazovka miluje. Je to ten nejkrásnější muž, jakého jsem kdy viděla. Možná trochu drsňák. Cítím doslova euforii při pomyšlení, jak si poradil s Prestonem, jak se nad ním tyčil. Nevzpomínám si, že by se dva muži kvůli mně někdy dostali do sporu. Zvlášť když se přitom cpu, jako by to bylo moje poslední jídlo.

Odkašlu si. „Topher se zmínil, že ses nedávno taky s někým rozešel. Zkoušel jsi nějaký seznamky, jako třeba Tinder? Já na to nemám odvahu.“

Zamračí se. „Na tvým místě bych byl ostražitej. Nechoď na Tinder, pokud nehledáš jen sex, Eleno. A i tak je to nebezpečný.“

Celý večer se červenám, ale teď cítím, že rudnu ještě víc. Přiložím si ruku na tvář. Jo, je úplně horká. „No, ehm… Možná bych to přece jen měla zkusit. Buďte dobří a budete osamělí.“

Zvedne obočí. „Mark Twain?“

Nevěřícně zbystřím. „Ty čteš klasiky?“

„Snaž se nevypadat tak překvapeně.“ Sklopí oči, zadívá se mi do tváře a ulpí očima na mých rtech. „A jaký knížky se líbí tobě, Eleno?“

Odmlčím se. Nepovažuju za dobrý nápad zmiňovat všechnu tu romantickou četbu, kterou konzumuju, takže se raději držím osvědčeného. „Jsem knihovnice, takže čtu úplně všechno.“

„No nekecej! To jako vážně?“ Zavrtí hlavou. „Mělo mě to napadnout.“

Copak mu to Topher neřekl? vrtá mi hlavou.

Místo toho se zeptám: „Proč tě to tak pobavilo?“

Nakloní se přes stůl a já ucítím jeho vůni: pižmo smísené s kůží a kvalitní skotskou whisky. „Protože přesně zapadáš do představy každýho chlapa o knihovnici: inteligentní, studijní typ, velký brýle, přiléhavá pouzdrová sukně.“ Blýskne po mně zářivě bílým úsměvem.

Ach, můj bože!

Nervózně poklepávám nohou pod stolem a upravuju si brýle na nose. Neustále mi kloužou dolů a já si uvědomuju, že za to může můj pocit, že je v místnosti tepleji a napětí mezi námi houstne.

„Aby byl dojem dokonalý, asi jsem si měla dnes večer strčit tužku do vlasů a přijít sem s nějakou knihou v podpaží.“

„Hmm. Možná příště.“

Srdce mi buší, když si uvědomím, jak se na mě dívá. Jako bych byla pralinka z belgické čokolády. Rozhlédnu se po místnosti. Co je to za vesmír, kde chlap jako on sní o holce, jako jsem já? Znejistí mě to ještě víc.

Musím změnit téma. „Takže, co se stalo mezi tebou a tvojí bejvalkou?“

Stiskne rty a rysy mu ztvrdnou. „Moje ex mě opustila kvůli profesionálnímu hokejistovi a pak o mně napsala knížku, ve který popsala úplně všechno, včetně našeho sexuálního života. A taky řekla, že jsem násilnickej alkoholik.“

A sakra. „Je to pravda?“

„Ne!“

„Tak proč to udělala?“

„Lidi udělají pro peníze v podstatě cokoliv, dokonce i lidi, který tvrdí, že jim na tobě záleží.“

Má na tváři nepřítomný výraz. Chápu ho, sama mám neblahou zkušenost, jak velkou spoušť můžou způsobit drby. Preston a Giselle sice pomlčeli o všem, co se mezi námi stalo, i přesto celé město pochopitelně vědělo o tom, že nejdřív chodil se mnou. Musela jsem čelit lítostivým pohledům a moje fantazie by ani nestačila na to, abych dokázala přečíst příběhy, které si vykonstruovali ve svých hlavách. Chudák holka. Preston jí dal kopačky kvůli její hezčí mladší sestře. Není to tak docela pravda, ale nehodlám se teď zabývat vzpomínkami.

„Mám jí nakopat prdel? Možná by ses divil, jakou mám páru.“

Zasměje se. „Není potřeba.“

Beru to na vědomí a nechávám svůj pohled spočinout na jeho silných pažích, na světle hnědých vlasech i na jeho dlouhých prstech. Vnímám, jak pomalu a opatrně přejíždí ukazováčkem po okraji sklenice s whisky. Jsem si vědoma jeho přetrvávajících pohledů. Nějakým způsobem mě to vzruší, protože se najednou slyším, jak říkám: „Sice jen hádám, ale klidně bych se vsadila, že v sexu nebyl problém.“ Usrknu ze svého drinku. „Promiň, jen se snažím najít to pozitivní. Co přesně řekla?“

Ustrne v pohybu a probodává mě svýma žlutohnědýma očima. Nervózně zamrkám. Jeho oči nejsou ani hnědé, ani žluté, něco mezi tím. I v tlumeném osvětlení restaurace mají zlatavou barvu teplého východu slunce, jsou pronikavé a intenzivní. Pomalu se začíná usmívat, až jeho ostře řezané rysy změknou a já vidím, že se teď směje na celé kolo. „Eleno, nikdy na mě nezapomene.“

Přejede mi mráz po zádech.

Je to naprosto arogantní komentář, zvědavost však zvítězí.

„Proč si to myslíš?“ Cítím, jak moje srdce rychle buší. Od Marka Twaina jsme se posunuli k diskusi o sexu a já jsem se celá vzrušená posunula na okraj židle.

„Vážně se mě ptáš na to, jak dobrej jsem v posteli?“

„Myslím, že si tu knížku přečtu sama. Jak že se to jmenuje?“ Vytáhnu mobil. „Všechno se dá najít na Amazonu, že?“

Je to výzva, kterou se ho snažím dostat – a on se chytí na udičku.

„Prosím, nedělej to.“

„Tak mi to řekni a ušetříš mi čas i peníze.“

Celých deset vteřin na mě nepokrytě zírá, hruď se mu zvedá a zase klesá.

Ztěžka polknu. Zašla jsem příliš daleko. Neměla jsem na něj tlačit. Co mě to napadlo, začít mluvit o sexu?! Nejspíš jsem úplně mimo, protože mě vyvedl z míry Preston s Giselle.

„Eleno,“ řekne tiše, jako by válel moje jméno po jazyku. Jeho hlas je něžný a zastřený, připomíná mi exotické hedvábí zlaté a námořnicky modré barvy, klouzající pod mýma rukama. „Řekněme, že vím, jak uspokojit ženu, aby po mně nepřestávala toužit, ani když jsme od sebe.“

Co prosím?

Hlásím se dobrovolně.

Zhluboka se nadechnu.

Nerozbila se jim klimatizace?

Nebo proč se v únoru zničehonic tak potím? Pohlédnu na svoji skleničku. Asi bych měla přestat pít.

„Nemáš k tomu co říct?“ zeptá se tiše.

Už to chápu. Co se týče sexu, Greg má přede mnou velký náskok. Klidně se vsadím, že píchá holky zleva doprava. Fanynky předpovědi počasí. Vždyť v Nashvillu je prakticky celebritou – a dokonce o něm vyšla kniha! Zatímco já marním svá nejlepší léta s vibrátorem.

„To zní dobře.“ Snažím se udržet klidný výraz a jen doufám, že nejsem rudá jako pivoňka. Zatraceně, Preston chodil do postele zásadně v pyžamu, včetně ponožek. Smradlavých černých ponožek.

„Dobře?“ zasmál se. „I tak se to dá popsat.“

Rychle měním téma. „Preston teď chodí s mojí sestrou. Vidíš ji s ním u stolu?“ Sedím zády k nim, ale nenápadně se ohlédnu. „Je vysoká a krásná. Potkali se loni na rodinné grilovačce na svátek nezávislosti, když se Giselle přestěhovala zpátky do Nashvillu.“

„A sakra.“

„To teda.“ Hodím do sebe zbytek svého koktejlu. Číšník rychle přiběhne s dalším drinkem.

„Moje bejvalka po mně chtěla zásnubní prsten. Když jsem se na to necítil, pomstila se mi tou knížkou.“ Odmlčí se. „Nebyla to ta pravá.“

Posměšně si odfrknu. „Ta pravá. Já osobně jsem došla k přesvědčení, že nic takovýho neexistuje.“

Dychtivě přikyvuje. „Souhlasím. Vztahy se hrozně přeceňujou, vůbec mě to nebere. Přináší to akorát utrpení.“

Nakloním se k němu přes stůl. „Preston ani nedokázal najít můj k-l-i-t-o-r-i-s. Spíš si myslím, že se vůbec nesnažil, a něco ve mně, asi ženská intuice, vědělo, že to není ono, ale já jsem ten hlas ve své hlavě ignorovala.“ Jakmile si uvědomím, co jsem to ze sebe vypustila, poleje mě stud.

Co se to se mnou děje? Chovám se až moc vyzývavě. Právě jsem vyhláskovala slovo klitoris! Povzdechnu si a snažím se zařadit zpátečku. „Omlouvám se, pořád něco melu. Celý tohle valentýnský rande naslepo byla obrovská chyba.“

„Podle mě to nebyla chyba, Eleno.“

4. kapitola

JACK

Nemůžu uvěřit, že jsem vyrukoval se Sophií a její autobiografickou knížkou. Možná byla krásná a tvrdila, že mě miluje, ale nakonec se pěkně odkopala. Polknu a zadívám se na skleničku. Pro Kristovy rány, měl jsem jenom jednu, ale nějak moc mi to mluví. Z nějakého důvodu mě znepokojuje pouhé pomyšlení na to, že by si Elena o mně mohla myslet, že jsem vznětlivý parchant se zálibou v alkoholu, který se chová hnusně k ženám. Rozhodně si nepřeju, aby ze mě měla takový dojem.

Ona je tak…

Potlačím úsměv. Ačkoli působí téměř plaše, je přímočará a upřímná, což oceňuju.

Ucítím na sobě pohled, který rozhodně není přátelský. Ohlédnu se přes rameno a zamračím se na Prestona, který na mě mezi vrkáním se svou dívkou vrhá nenávistné pohledy.

Snažím se představit si, jaké to pro ni musí být, žít na malém městě a neustále je potkávat.

Musí to být peklo.

Vím, jak se na mě dívají reportéři a fanoušci. Pařmen. Arogantní týpek, hráč, který prohrál v rozhodujícím utkání play-off.

Když se ke mně nakloní přes stůl, ucítím její vůni, svěží a sladkou, jako med smíchaný s jarními květy.

Jak je to dlouho, co jsi naposledy natrefil na někoho, kdo tě nesoudil podle tvé minulosti?

Už si ani nevzpomínám.

Jak je to dlouho, co sis naposledy vrznul?

„Jaký to je, být v televizi?“ Sleduju, jak si užívá jídlo. Když vytírá talíř do posledního sousta, její pohyby jsou tak půvabné. Vezme si další kousek chleba.

Cítím úzkost, nechci jí lhát. „Všichni čekají na to, až udělám nějakou chybu. Jeden špatnej tejden a může být po kariéře.“ Mluvím pravdu.

Natáhne dlaň, kterou má položenou na stole, a krátce se dotkne hřbetu mé ruky. „To je mi líto. Zní to hrozně.“

Když se pohne, světlo svíčky prozáří látku její blůzy a já ztuhnu, protože náhle uvidím její spodní prádlo. Má růžovou barvu a je sexy. Zdá se, že můj penis to vidí taky.

Pořád musím myslet na to, jaký by to byl pocit, kdyby mi omotala nohy kolem pasu, zatímco bych cítil její plná ňadra na své nahé hrudi a ty drobné podpatky by se mi zarývaly do zad…

Přestaň s tím, Jacku.

Mračím se a mlčím, přičemž mi hlavou běží dlouhý zástup bezejmenných žen, které propluly mým životem. Elena vůbec není můj typ. Má zlomené srdce a je až moc… milá.

Poklepávám prsty na stůl, pozoruju Elenu, jak dojídá poslední kousek chleba. Jsem napjatý, dopíjím svůj drink, přejíždím očima od ní k lidem v restauraci a hrozím se toho, že někdo přijde a požádá mě o autogram anebo mi přijde říct, že jsem kretén. Do prdele, nepřeju si, aby věděla, co si o mně lidi doopravdy myslí…

Prohlíží si mě. „Najednou jsi nějak moc potichu.“

„Hmm.“

„Proč?“

Zamračím se ještě víc. Netuším, jak bych jí mohl vysvětlit, jaký to byl těžký týden, aniž bych jí přitom musel prozradit, kdo jsem.

Což bych ovšem rozhodně měl udělat! Hned teď.

„Já jsem skoro pořád tichej.“

„Já ne. Mluvím až moc.“

„Já vím.“

Řekni jí to, Jacku. Řekni jí, že nejsi ten, za koho tě považuje.

Popadne pití ze stolu a kopne ho do sebe. Povzdechne si a elegantními pohyby složí ubrousek. Pak vstane se spokojeným výrazem ve tváři, jako by právě dokončila náročný projekt.

Napřímím se v křesle.

Cože? Ona odchází?!

Zaloví v kabelce, vytáhne svazek dvacetidolarovek a položí je na stůl.

„Co to děláš?“ vyhrknu.

Ušklíbne se. „Jdu domů. Děkuju za skvělý jídlo. Tohle by mělo stačit na moji polovinu účtu. Ráda… jsem tě poznala. Možná se dokonce začnu dívat na zprávy.“ Ošívá se, jako by se už nemohla dočkat, až odsud vypadne.

„Počkej, Eleno.“ Když vstanu, nemám ponětí, co bych jí měl říct. Vedle mě je tak malá, i s podpatky měří sotva sto pětašedesát centimetrů. Očima si ji měřím od temene hlavy až k chodidlům; úzká černá sukně dokonale zvýrazňuje její rozkošnou postavu ve tvaru přesýpacích hodin. Ta dívka vypadá zatraceně úžasně.

„Nechoď,“ zamumlám.

Vykašli se na kariéru, křičí můj selský rozum, rychle však ten hlas zaženu. Nevím, jak se bude vyvíjet zbytek mého života, ale jedna moje část… by chtěla všechno pustit z hlavy a být prostě… s ní.

„Ale no tak. Vždyť to bylo hrozný.“ Povzdechne si. „Přišla jsem pozdě. Neodpověděl jsi mi na zprávu. Ukázal se tady můj bývalej. Nemá to budoucnost.“

„Uznávám, že moje sociální dovednosti stojí za prd.“ Vezmu ze stolu peníze a strčím jí je zpátky do ruky. Naše prsty se přitom dotknou. „Co kdybychom odsud vypadli společně a šli někam jinam?“

Už zase dělám impulzivní rozhodnutí.

„A kam?“ Tváří se jí mihne nejistý výraz.

Mohli bychom zajít do nějakého baru, dát si skleničku před spaním nebo možná dezert. Jenže všude se najdou lidi, kteří mě znají; existuje jen hrstka míst, kde se cítím dobře, a tohle je jedním z nich. Od té doby, co před rokem vyšla Sophiina kniha, už ven moc nechodím. Postavil jsem kolem sebe ochrannou zeď a stáhl jsem se do sebe, snažím se chránit svou pověst, jak jen to jde.

„Ke mně domů. Není to odsud daleko.“

Udělám krok směrem k ní a chytnu ji za paži. „A kromě toho, je tady tvůj ex. Ty nechceš, aby viděl, jak odcházíš po mým boku?“

„Opravdu zuřil, když nás tady spolu viděl.“ Zírá do podlahy a pak se podívá na mě. „Ale já nechodím domů s muži, které neznám.“

„Eleno…“ Můj hlas se náhle vytratí.

„Ano?“

„Co kdybych ti řekl, že hledání k-l-i-t-o-r-i-s-u je moje specialita?“

Okamžitě zrudne a vehementně kroutí hlavou, po chvíli ji však přemůže smích. „Nikdy jsem ti to neměla říkat.“

„Každý slovo, který vyslovíme, má nějakej význam a účel – a tys to řekla. Myslíš, že to byla náhoda?“

Kouše se do rtu. Zůstaneme tam stát tváří v tvář a zíráme na sebe trochu moc dlouho a lidé na nás civí a pravděpodobně si nás fotí svými mobily.

„Dnes je Valentýna. Co máš ještě dnes večer v plánu? Brečet doma nad zmrzlinou kvůli svýmu bývalýmu?“

„Možná.“

„Já jsem lepší než zmrzlina.“

„Tak to jsi očividně ještě neměl Ben & Jerry’s Rocky Road.“

„A ty jsi očividně ještě neměla mě.“ Natáhnu ruku a pohladím ji po tváři. Má tak hedvábnou pleť, a když se dotknu jejího plného spodního rtu, začne mi v kalhotách natékat penis.

Zavře oči a já vidím na jejím hrdle, jak ztěžka polyká, ústa lehce pootevřená. „Hm… já nevím.“

„Eleno, chceš, abych tě o to prosil?“ Propaluju ji očima, toužím po ní a můj chtíč vzrůstá každým okamžikem, kdy tu stojíme a díváme se na sebe.

Prosím, řekni ano.

5. kapitola

ELENA

Rozhlížím se po místnosti. Jsme ve střešním bytě v nejvyšším patře hotelu Breton, což je nóbl místo poblíž restaurace Milano. Pohlédnu na Grega, který stojí u minibaru a dělá nám pití. Očividně nepotřebuju další drink, protože už mám dost. Mám pořádně v hlavě, jinak si nedokážu vysvětlit, jak je možné, že jsem šla s úplně cizím mužem do jeho bytu.

Vlastně jsem byla připravená naše rande ukončit už dávno, protože on byl nápadně tichý, a já naopak pořád žvanila o exotických prasatech, toulavých kočkách a Prestonovi. Panebože. Asi bych měla začít navštěvovat nějaký kurz randění.

Ale když si mě Greg vedl z Milana a Preston s Giselle na nás zírali, rozhodně to stálo za to. Objal mě kolem ramen a přitáhl si mě k sobě blíž, když jsme procházeli kolem těch dvou. Ten výraz v jejich tvářích byl k nezaplacení. Pak přivolal taxík, který nás odvezl do hotelu.

Po cestě jsme oba mlčeli. Cítila jsem, jak na mě vrhá kradmé pohledy, ale když jsem se podívala jeho směrem, odvrátil hlavu a zíral přímo před sebe. Vypadal, jako by chtěl něco říct, a já to připisovala skutečnosti, že je zřejmě stejně nervózní jako já.

Když jsme vešli do hotelové haly, pošeptal mi, abych ignorovala každého, koho uvidím. Nikdo tam však nebyl, kromě člena ochranky, který stál na stráži před dvojitými dveřmi střešního bytu ve dvacátém patře, kam nás dovezl výtah.

Greg stojí zády ke mně a já mlčky obdivuju jeho neskutečně široká ramena a mahagonově zbarvené vlasy s vyšisovanými pramínky, jako by trávil hodně času venku. Má na sobě na první pohled drahé šedé kalhoty, které musí být šité na míru a přímo dokonale mu padnou.

Míchá pro mě gin s tonikem a jeho pohyby jsou pružné a promyšlené, připomíná mi tygra v džungli. Greg sice chodí a mluví jako muž, ale vytuším, že pod povrchem je divoké zvíře.

Olíznu si rty, na jednu stranu neustále připravená vycouvat, ale na druhou stranu cítím v těle vzrušení už od toho okamžiku, kdy Greg dokonale využil svůj tichý chraplavý hlas a postavil se Prestonovi…

Otočí se ke mně a já sebou trhnu.

Kráčí – ne, našlapuje jako tygr – přímo ke mně.

Vždyť ho vůbec neznáš…

Potřebuju to, odmlouvám sama sobě. A navíc mi ho Topher schválil. Už celé měsíce sedím doma na zadku a potřebuju něco, cokoliv, co by mě vyvedlo z té šlamastyky a vrátilo zpátky do života.

Jsi omezena pouze pravidly, která si sama stanovíš. Žij život podle svých představ, říkávala mi babička. Řekla mi to i tehdy, když na naši rodinu dopadla ta bomba v podobě mého rozhodnutí, že nepůjdu na medicínu. Přála si, abych byla k sobě upřímná a chovala se podle toho. Mám pocit, že by souhlasila i s touhle rosničkou.

Podá mi můj drink a sám si lokne toho svého. Mhouří oči a já v nich vidím náznak něčeho divokého. Usrkávám svůj gin a tonik a snažím se opětovat jeho pohled. Chci být divoká. Chci být divoká s ním.

Ne, to nechceš, kontruje mé racionální já.

„Tak tady bydlíš?“ Odložím skleničku na stůl. Hloupá otázka, Eleno.

Na okamžik se odmlčí. „Mám ještě jeden byt nedaleko odsud, ale z penthousu to mám blíž do práce.“

Majitel restaurace a dvou bytů? Greg bude zřejmě bohatý.

„Aha.“

Prohlížím si královskou postel v ložnici, která je na konci chodby, dveře do ní jsou otevřené. Vidím opulentní bílou přikrývku a miliony nadýchaných polštářů. V mém životě byli pouze dva muži. Jedním z nich byl Tad, kluk, se kterým jsem chodila na vysoké a který se hned po promoci odstěhoval do Silicon Valley. Nepožádal mě, abych tam šla s ním – říkal, že se napřed potřebuje uchytit v nové práci a najít si pořádné bydlení – a já na něj netlačila. Rozloučili jsme se s tím, že zůstaneme v kontaktu a budeme se navštěvovat, ale z nějakého důvodu k tomu nikdy nedošlo. Měli jsme klidný, pohodový vztah, ovšem po několika měsících, kdy byl pryč, jsem si uvědomila, že na něj skoro vůbec nemyslím. Asi před rokem jsem si ho jen tak vyhledala na internetu a zjistila jsem, že se nedávno oženil. Pak se objevil Preston a podívejme, jak to dopadlo. Muži mě neustále opouštějí a já přemýšlím, jestli se mnou něco není špatně.

„Vypadáš nervózně, Eleno. Ale nemáš k tomu žádný důvod.“

Správně. To je stejné jako říkat mému prasátku, aby nejedlo okurky.

„Pokud budeš chtít jít domů, zavolám ti taxík. Jen jsem měl pocit, že ty a já… Zdálo se mi, že…“ Hlas se mu vytratí, jako by si nebyl úplně jistý, co má říct.

„Ne, nechci jet domů.“

„To je dobře.“ Chvíli se na sebe díváme a já nervózně přešlapuju z nohy na nohu.

Přistoupí blíž a odloží sklenici na stůl vedle té mojí. „Můžu ti rozpustit vlasy?“ Jeho hlas je váhavý, trochu mě uklidňuje pomyšlení, že je taky nejistý.

„Dobře.“

Uvolní mi drdol, který jsem si dnes ráno před prací tak pečlivě upravila.

Když mi prameny vlasů spadnou až do poloviny zad, obdivně vydechne. Moje vlasy jsou mým největším bohatstvím, dlouhé, husté a lesklé, a mají měděnou barvu se zlatými odlesky. Topher mi vždycky říkal, že je mám nosit rozpuštěné, že jsou na mně to nejkrásnější, ale pro mě je pohodlnější svázat si je do uzlu nebo je stáhnout čelenkou.

„Překrásné. Neuvědomil jsem si, že jsou tak dlouhé,“ zašeptá.

Svými prsty mi masíruje pokožku hlavy způsobem, který mě nutí přistoupit k němu blíž. Cítím, jak se postupně uvolňuju a téměř se rozplývám pod intenzitou pohledu jeho zlatých očí.

„Potřebuju, abys mi podepsala nějaké papíry. Nevadí ti to?“

Papíry?

Nevěřícně zamrkám.

Palcem mi přejíždí po spodním rtu, je to ten stejný pohyb, který mě vzrušil už v restauraci. „Je to jenom obecný formulář o zachování mlčenlivosti a nezveřejňování informací. Protože jsem veřejná osoba a vzhledem k tomu, co mi provedla moje bejvalka, nechci nic riskovat. V pořádku?“

„Oukej, není to zas taková věda.“

Mlčí a o krok ustoupí, a já ho okamžitě chci zpět.

„Eleno, něco bych ti měl říct…“ Tře si obličej. „Sakra.“

Vidím na něm, jak váhá.

Vydechnu. Preston si odvede Giselle domů, a i když bude v pyžamu a smradlavých ponožkách, budu to já, kdo bude dnes večer sám.

„Jsi ženatý?“ odvážím se zeptat.

„Ne!“

„Tak máš přítelkyni?“

„Nemám.“

„Sériový vrah?“

„Ne, a i kdyby, tak bych se ti teď nejspíš nepřiznal, co myslíš?“ uchechtne se.

„Máš pohlavní chorobu?“

Zahýká smíchy. „Ne, sakra. Zrovna jsem byl na prohlídce. A nikdy jsem neměl nechráněnej sex.“

Tak proč vypadá tak nervózně? Možná je to kvůli tomu, že nejsem jeho typ.

„Tak o co jde? Jen o sex mezi dvěma osamělými lidmi, nebo snad ne?“

Vypustí povzdech a vrhne na mě dlouhý pohled. „Ty bys nikdy neměla být osamělá, Eleno.“

Celé mé tělo zvláční nad upřímností – a žárem – v jeho hlase. Líbí se mi jeho chraplavý tón. Zní tak mužně, úplně jinak než Preston. Sundá mi brýle a já mu zírám na rty. Jsou plné a vypadají tak šťavnatě, že bych se do nich nejradši hned zakousla. Žádný muž by neměl mít tak hříšnou pusu.

„A právě proto jsem tady s tebou,“ zamumlám.

Zdá se, že dospěl k rozhodnutí. Vede mě do obrovské moderní kuchyně, kde vytáhne ze zásuvky několik papírů a položí je na bílou mramorovou desku.

Dělám, co můžu, abych se soustředila na papíry, ale je to těžké, když stojí hned za mnou. Přitiskne se ke mně, odhrne moje vlasy na stranu a lehce mi přejíždí rty po citlivé kůži na zátylku.

Z toho krátkého kontaktu se v mém těle vzedme vlna horečného žáru. Ještě jsme se ani pořádně nepolíbili, a já už hicuju jako kamínka.

Rozechvěle se nadechnu a zběžně se podívám na papíry. Dohoda o mlčenlivosti. Hustý! Já jsem důvěryhodný člověk, a navíc, nikdy v životě bych se nikomu nechlubila jednorázovkou. Dobrý bože, vždyť sama mám dost svých vlastních tajemství! Například sexy prádélko, že.

Svýma rukama rozepíná sponu na mých perlách, díky jeho doteku na mé kůži se mi podlamují nohy.

„Pospěš si, Eleno.“

Jeho hlas mi najednou připadá tak sexy, že se začínám chvět. Rychle popadnu propisku a načmárám jméno, adresu a podpis.

Otočím se k němu a koušu si ret. „Hotovo.“

Když se mu podívám do očí, už zase v nich má ten divoký výraz. Když si mě měří od hlavy až k patě, hruď se mu rychle zvedá. Nevím, co na mně vidí tak zvláštního, kromě toho, že mám teď rozpuštěné vlasy. Ale jsem si poměrně jistá, že moje bradavky už stojí v pozoru.

Položím mu ruku na hruď. „Nejdřív mi o sobě řekni aspoň tři věci.“

Prsty mi rozepíná horní knoflík u blůzy. „Tak fajn. Moje prostřední jméno je Eugene a ve spojení s faktem, že jsem se dostal do růstového spurtu až v šestnácti, to bylo na střední škole zdrojem mnoha posměšků.“ Rozepne mi druhý knoflík. „Za druhé, strašně se bojím vody. Nikdy mě neuvidíš plavat ani na dovolené někde na pláži.“

Vypadá neobyčejně fyzicky zdatný, má krásnou atletickou postavu. „Proč?“ Zatrnu, když se chystá na další perleťový knoflík.

Položí mi tvář na krk a zhluboka se nadechne. Pomalu se přesune k uchu a laská mi svými rty ušní lalůček. „To ti nedokážu říct. Přenádherně voníš, co je to za parfém?“

Zasténám a pátrám v paměti, ale mám pocit, že teď nedokážu vůbec myslet. Nejspíš něco, co mi daroval Topher. „Nemůžu si vzpomenout. A za třetí?“

Jeho prsty si hrají s posledním knoflíkem na mé blůze. „Vážně to chceš vědět?“

Přikývnu a cítím mravenčení po celém těle, když mě popadne za vlasy takovým způsobem, až musím zaklonit hlavu. To gesto je rozhodně dominantní a trochu prudké a nečekané, já však cítím, jak mi dolů po páteři prochází vlna vzrušení.

„Zbožňuju tvrdej a drsnej sex. Vyděsilo tě to?“

„Pokud teď nevytáhneš pouta…“ Musím být nejspíš opilá, protože mám najednou pocit, že by mi to vlastně ani trochu nevadilo. Spíš naopak.

Líbá mě na klíční kost. „A nezeptala ses na čtvrtou věc, ale vypadá to, že si ho nejspíš budu muset vyhonit v koupelně ještě předtím, než tě budu moct ošukat, Eleno.“

Hlasitě zasténám. „Gregu…“

Trhne sebou a zničehonic mě pustí. „Neříkej mi Gregu.“

„Dobře. Tak Eugene.“

Zasměje se. „Radši mi pověz něco o sobě.“

„Moje druhý jméno je Michelle.“

Dlouze se na mě zadívá a oči mu potemní, když si sama rozepnu poslední knoflík na blůze, abych navázala tam, kde on skončil. Cítím, že mě ten muž chce, a díky tomu vědomí ztrácím i poslední zábrany a umírám touhou po něm.

„Ještě něco mi o sobě řekni,“ zašeptá. Mhouří oči a pozoruje mě jako vlk svoji kořist.

„Mám ráda knížky – miluju, když jimi můžu listovat, když cítím jejich vůni. Než jsem začala pracovat jako knihovnice, v New Yorku jsem redigovala romantické knihy.“

Pořád se mi dívá do očí a jeho ústa jsou teď úplně blízko u mých. „To je hezký. A co ještě?“

„Když jsem nervózní, trochu koktám.“ Začervenám se.

„Takže tě znervózňuju. A co dál?“

„Ještě nikdy jsem neměla orgasmus s mužem.“

Vykulí oči. „Eleno, zlato, tak o to se hned postarám,“ zasténá.

Z hrudi mi unikne dlouhý výdech, zčásti radostný, zčásti je to výraz vzrušení nad tím, jak se na mě dívá, jako by mě chtěl kousek po kousku pohltit. Zkušeným pohybem mi sundá blůzu a ta sklouzne na podlahu.

Ztěžka polkne a očima propaluje každý kousek mého těla. Ustoupí o krok dozadu a oči mu přitom planou.

Jsem sice knihovnice, jenže moje spodní prádlo křičí: sexy kočička.

Rozepnu si sukni, vystoupím z ní a odkopnu ji stranou. Přistane kousek od kuchyňského stolu.

A vím moc dobře, co teď vidí – trojdílnou růžovou soupravu posetou flitry, podprsenku a kalhotky s podvazky, vše zdobené ručně vyráběnou italskou krajkou.

Hruď se mu zvedá. „Asi se zblázním.“

Přejedu si rukama po plných košíčcích velikosti C a předvedu mu, jak se díky flitrům mění barva podprsenky z růžové na stříbrnou. „Podívej, teď mám na prsou malé jednorožce.“ Přejíždím prsty po elastickém pásku kalhotek, a když vidím, jak se tváří, dodává mi to odvahy. Dotknu se svého pahorku. „A když udělám totéž tady dole, uvidíš malý srdíčko.“ Připadá mi zvláštní, jak je to s ním snadné, protože s Prestonem nic takového možné nebylo. Stačil mu jediný pohled na figuríny a návrhy v mém šicím pokojíčku a celý rozlícený odcházel z místnosti, s výrazem nelibosti ve tváři. Křičel na mě a tvrdil, že svojí podivnou zálibou zničím celou rodinu. Už tehdy jsem měla vědět, že jsme každý z jiného těsta. Že on není ten pravý.

Protože ten pravý vás bere se vším všudy.

Zatímco ten muž přede mnou se na mě vůbec nedívá s odporem. Škrábe se na bradě a na lícních kostech má ruměnec. „Eleno, ty nejsi taková, jak jsem si myslel. Anebo možná jsi. Já ti nevím.“ Potřese hlavou. „Právě teď mi to moc nemyslí.“

Roztančím prsty a posunu je o něco níž ke stehnům, rozepínám spony krajkových podvazků a nechávám je sklouznout dolů.

„Pokračuj,“ vyzve mě a sáhne si do rozkroku.

Rozepnu si titěrnou trojúhelníkovou podprsenku a chvíli otálím, než ji odhodím na dlážděnou podlahu.

On se kouše do rtů a očima přejíždí po mém těle, než mi znovu pohlédne do očí.

Pohupuju se v bocích a moje kalhotky rovněž spadnou na podlahu.

Kdo teď jsem? Kdo je ta bláznivá holka? Nevím, ale líbí se mi to.

„Eleno.“ Se zaúpěním vysloví mé jméno a klesne na kolena přímo tady v kuchyni. Jeho ruce mě obemknou kolem pasu a začne mě líbat na kyčelní kost. Saje mi kůži a propracovává se přitom k mému pahorku. Prsty mi dráždí bradavky, zatímco jeho jazyk si mě přivlastňuje horkými a temnými sliby. Moje tělo se svíjí touhou, celé se chvěje a vychází mu vstříc.

Už nedokážu myslet jasně.

V mém nitru se právě odehrává vzrušující šílenství, pod jeho doteky cítím vlhkou a kluzkou vášeň zabalenou do citů. Každé jeho zasténání, každý dotek jeho rukou, každý polibek je umocněný mým chtíčem a rozpíná se v nespoutanou bolest, až se nakonec ztrácím v tom lehkovážném vesmíru, kde jediné, na čem záleží, jsem já a on. Švihá svým mrštným jazykem a hbitě pohybuje prsty ve mně, dokud v jasném světle někde nad mou hlavou neexploduje hvězda, která mě obklopí svými uhlíky a zářícími jiskrami. Zakloním hlavu, hlasitě vykřiknu a lapám po dechu, zatímco mým tělem procházejí vlny neuvěřitelně krásného uvolnění.

Docela dlouhou dobu trvá, než se z toho vzpamatuju. Celá místnost se se mnou točí, když mě bere do náručí a odnáší mě z kuchyně přes chodbu do své ložnice. Po celou dobu mlčíme, anebo je možné, že on něco říká, ale já jsem příliš omámená, než abych to vnímala. Zlý vlk mě dostal, a já bych nemohla být šťastnější.

Možná, že nyní vůbec nepoznávám tuhle odvážnou část sebe sama, ale bezpečně vím, že on je to, co právě teď chci. Tato chvíle. Tento okamžik dokonalého štěstí a blaženosti. Tahle jediná noc.

Momentálně mě vůbec nezajímá, co bude zítra.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ty nejsi můj Romeo.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.