Elementálové

Copyright © 1981 by Michael McDowell

Introduction © 2014 by Michael Rowe

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Martina Šímová, 2021

Cover © M. S. Corley, 2021

© DOBROVSKÝ s. r. o., 2021

www.nasenakladatelstvi.cz

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-1143-7 (ePub)

ISBN 978-80-277-1144-4 (mobi)

MICHAEL

McDOWELL

ELEMENTÁLOVÉ

Úvodem opatřil Michael Rowe

OBSAH

POLEDNÍ DÉMONI

PROLOG

ČÁST 1

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2

KAPITOLA 3

KAPITOLA 4

KAPITOLA 5

KAPITOLA 6

KAPITOLA 7

KAPITOLA 8

KAPITOLA 9

ČÁST II

KAPITOLA 10

KAPITOLA 11

KAPITOLA 12

KAPITOLA 13

KAPITOLA 14

KAPITOLA 15

KAPITOLA 16

KAPITOLA 17

KAPITOLA 18

KAPITOLA 19

KAPITOLA 20

KAPITOLA 21

ČÁST III

KAPITOLA 22

KAPITOLA 23

KAPITOLA 24

KAPTIOLA 25

ČÁST IV

KAPITOLA 26

KAPITOLA 27

KAPITOLA 28

KAPITOLA 29

KAPITOLA 30

KAPITOLA 31

KAPITOLA 32

KAPITOLA 33

EPILOG

Aby nás zavedl hlouběji do temnoty a my se ztratili

v bludišti pochybení… Ďábel způsobil, aby lidé uvěřili,

že přízraky a takoví, kteří stvrzují jeho existenci, jsou

pouhý optický klam nebo trudomyslné

nemravné vrtochy.

Sir Thomas Browne

Pseudodoxia Epidemica

Na památku Jamese

a Mildred Mulkeyových

POLEDNÍ DÉMONI

Úvod k románu Elementálové

od Michaela McDowella

Když jsem po více než třiceti letech podruhé četl Elementály od Michaela McDowella, ihned se mi vybavilo palčivé léto v Beldamu v Alabamě. V duchu jsem spatřil shluk tří viktoriánských domů posazených na zářícím bílém písku alabamských pláží – staveb, které ve skutečnosti nikdy neexistovaly, ale k životu je přivedl spisovatel, jehož román nyní držíte v rukou.

S gotickými horory, zvlášť s těmi duchařskými, mám své zkušenosti, a oslnivý jas pobřeží v oblasti Gulf Coast mě tudíž zasáhl stejně jako v roce 1981. Gotický horor se tradičně spoléhá na chlad a temnotu, avšak Elementály, mimo jiné děsivý duchařský příběh, v němž duchové nejsou tak úplně „duchy“, alespoň ne v obecně uznávaném slova smyslu, dané klišé evidentně nesvazuje. Hrůzy v něm ukryté vyplouvají na povrch pod horoucími paprsky poledního slunce s toutéž pravděpodobností jako po setmění. Horko a světlo jsou tu stejně významnými protagonisty jako kterýkoliv člen rodiny Savageů či McCrayů a důležitostí se vyrovnají i každému ze tří strašidelných beldamských domů.

Michael McDowell, kterého Stephen King kdysi označil za „nejlepšího současného autora paperbacků v Americe“, byl mistrem románového zasazení. K jeho estetice literárního dějiště se jistě vyjádří i jiní spisovatelé, ale můj zdejší úkol, kterého se zhošťuji s radostí, je uvést nikoliv další autorovy romány, jež souhrnně tvoří jedno z nejlepších děl v žánru spekulativní fikce 20. století, ale právě Elementály – jednu z knih, které nejvýrazněji utvářely mou estetiku pisatele hororových příběhů.

Elementály jsem poprvé četl na sklonku podzimu roku 1981. Zrovna jsem dokončil internátní školu a snažil se vydělat si na živobytí v Paříži. Jako Kanaďan žijící v Evropě jsem byl ospalému světu hluboko na americkém Jihu, kam je McDowellův román zasazen, po kulturní i zeměpisné stránce vzdálen hned dvojnásobně. A přestože jsem byl celoživotním fanouškem hororu, v předinternetových časech jsem o autorovi nevěděl zhola nic a do té doby nečetl žádnou jeho knihu.

O jednom však nebylo pochyb. Při čtení Elementálů jsem se z bytu s červeno-zlatou tapetou s vločkovým tiskem, kdy mi o skvrnitou okenní tabuli bubnoval studený pařížský déšť, přenesl do pokojů s vysokými stropy, na něž zvenku doráželo úmorné dusivé vedro – takové, které vás připraví o veškerou naději na úlevu, zatímco místnosti v domě plní pohyblivý písek. Ten na sebe se zlovolnou inteligencí zcela mimo chápání živých bral podobu zesnulých. Takový byl svět Beldamu.

Zůstal se mnou více než třicet let, ustoupil do mého podvědomí, občas se mi zjevil ve snech a pokaždé ve mně vyvolal pocit místa, o němž jsem nejenom četl, ale které jsem opravdu navštívil. Lidé, s nimiž jsem se tam setkal – McCrayovi a Savageovi –, pro mě byli stejně skuteční jako můj vlastní život. Když jsem si román v roce 2014 přečetl podruhé, měl jsem pocit, jako bych se shledal se starými přáteli, spíš než aby šlo o pouhý návrat ke knize čtené na prahu dospělosti.

A právě to je koneckonců jedním z hlavních poznávacích rysů mistrovského díla.

Nyní si uvědomuji něco, o čem jsem tehdy neměl ani tušení: žil jsem v jakémsi pozdním zlatém věku brožovaných hororů. Podobných epoch bylo víc, ale rozkvět hororových románů mezi koncem sedmdesátých a koncem osmdesátých let byl nezměrně bohatou dobou. Tenkrát bylo nejen možné, ale i velmi pravděpodobné, že se vám podaří zakoupit klenot v žánru jižanského gotického hororu jako Elementálové za necelé tři dolary, což je dnes stěží představitelné. Pohrdání hororovou fikcí, byť na teoretické rovině, jsem nikdy nechápal, možná proto, že podobná díla živila mou citlivost. Nevadilo mi, že jde o paperback z masové produkce, protože u knih, jakou byla ta McDowellova, děl, která mohla klidně vyjít u prestižního nakladatelství, v pevné vazbě a jako zástupce jižanské gotiky, byl čtenář v rukou nadaného autora. Horor začátkem sedmdesátých let, stejně jako v kterémkoliv jiném období, samozřejmě vydávali i nepříliš nadaní pisálkové, ale pro kohokoliv se špetkou soudnosti tu byli spisovatelé jako Michael McDowell nebo Charles L. Grant. Mimořádný počet děl vydávaných v té době a v daném formátu zároveň znamenal, že čtenář hororové fikce (případně aspirující spisovatel) s dobrým vkusem mohl vybírat z nepřeberného množství literárních klenotů.

V rozhovoru s kritikem Douglasem E. Winterem pro jeho výjimečnou sbírku rozhovorů s názvem Faces of Fear McDowell utrousil proslulou poznámku: „Kdyby za mnou přišel nakladatel a řekl mi: ‚Potřebuju román o podvodních nacistických roztleskávačkách, který bude mít tři sta devět stran se čtrnácti kapitolami a prologem‘, klidně bych se k tomu uvolil.“

Jde o báječné prohlášení a u tak plodného autora je rozhodně na místě, ale smysluplné je především proto, že McDowellův rukopis nikdy nevyznívá jako dílo autora románů o podvodních nacistických roztleskávačkách.

Michael McDowell byl kromě jiného také mistr zasazení a Elementálové jsou nezpochybnitelně jižanský román. I když je pravda, že McDowell (který psal během své kariéry o mnoha různých místech) nebyl nikdy vázán na nějakou konkrétní oblast a úspěch Elementálů pramení z jeho výjimečného vypravěčského nadání, nikoliv „jižanství“ jako takového, je možné, že spojením těchto dvou totožností došlo v jeho případě ke stvoření čehosi mimořádného.

Román se otevírá úžasnou scénou pohřbu matriarchy staré alabamské rodiny s vlastní tradicí bizarních pohřebních rituálů. Věcná samozřejmost, s jakou rodina tyto obřady provádí, je sama o sobě kulturní výpovědí. Celá úvodní sekvence – pohřeb, dialogy mezi členy rodiny o nedávném úmrtí, samotný obřad, papoušek skřehotající děsivě šokující refrén „Matky z rodu Savageů jedí své děti!“ – je v přímém souladu s tradicí těch nejlepších děl v žánru jižanské gotiky, o tradici nejlepších zástupců hororové fikce ani nemluvě.

V rukou slabšího spisovatele by tento pozoruhodný rys mohl utvořit kulturní propast vůči čtenářům, kteří z Jihu nepocházejí, nebo v nich alespoň vzbudit lehce nepříjemné pocity, ale McDowellovo spisovatelské plátno s jeho skvostnými popisy a nevyumělkovanými brilantními dialogy dělá z četby Elementálů zážitek pro každého. Čtenář se uvolní, znovu se ponoří do textu a nechá se jím unést.

Alabamský panhandle, píše autor, skládající se pouze z okresů Mobile a Baldwine, má v podstatě tvar řádně podebraného zubu. Záliv Mobile Bay tvoří významnou část této pomyslné hniloby, která obě poloviny rozděluje, a výše zmíněné okresy při jejich severních okrajích dále dělí složitá síť klikatících se řek a mokřadů.

Beldame sužují děsiví elementálové, duchové se schopností vzít na sebe kdykoliv během dne i noci tvar a vzezření živých i mrtvých. Nejprve se zjeví Indii McCrayové, dceři jednoho z dědiců, Lukera McCraye, která do Alabamy přijela na návštěvu. Svědomitého čtenáře autorových pozdějších děl možná napadne, že postava Indie položila základy vyobrazení Lydie Deetzové v Beetlejuice, lehce znuděné intelektuálky z Upper West Side, která používá fotoaparát jako štít mezi svou vlastní zranitelností a často děsivým, zmatečným světem dospělých, jenž ji obklopuje.

Avšak svět Beldamu a jeho tři totožné domy sedící na ostrově zářivě bílého písku při kraji Zálivu skrývají hrůzy, které si nedokáže představit ani India McCrayová.

Slovy Odessy Redové, rodinné hospodyně, která v románu zastává jakousi „vanhelsingskou“ úlohu:

„Ta věc v domě ví o hodně víc než ty, děvenko. Není z tvojí hlavy. Nemusí dbát na inštrukce ani si dělat starosti s tím, jestli se chová, jak se na přízrak sluší a patří. Všecko dělá proto, aby tě ošálila, chce tě oblafnout, abys věřila lži. Není pravdivá, ani co by se za nehet vešlo. Dneska neudělá to, co spáchala před týdnem. Něco v tom domě uvidíš, i když včera to tam nebylo a zítra nebude. Stojíš u jedněch dveří a myslíš si, že za nima něco je – ale není tam nic. Čeká to na tebe nahoře, čeká to dole. Stojí to přímo za tebou.“

A k tomu všemu dochází pod palčivým alabamským sluncem, kde je stínu i šera poskrovnu.

Výše jsem zmínil, že mimořádná hojnost hororových paperbacků v osmdesátých letech byla skutečným pokladem. V mnoha ohledech tomu tak opravdu bylo, ale můj vlastní, velmi osobní názor je takový, že poklad v jednu chvíli přerostl v nadbytek a žánr zahubil.

Nakonec to zašlo tak daleko, že čtenáři na první pohled nedokázali odlišit kvalitní romány, jako ty Michaela McDowella a jeho svébytných kolegů, od stále horší, odpadní fikce psané autory bez špetky talentu, vydávané nakladateli bez soudnosti či vkusu, kteří se jen snažili zaplnit chřtán čtenářské veřejnosti knihami, z nichž se stal ve své podstatě produkt. Navzdory shodným titulům, stejným obálkám a v některých případech i podobným zápletkám čtenářům nakonec došlo, že jsou voděni za nos. Neznamenalo to, že se úžasné literární hororové paperbacky přestaly prodávat, jen to, že od šestákových braků jste je odlišili až ve chvíli, kdy bylo pozdě. Opětovné vydání nejlepších z těchto románů nakladatelstvím Valancourt Books je důvodem k radosti pro všechny z nás, kdo měli onu dobu skutečně v lásce a zasteskne se jim po ní, kdykoliv navštíví některé z mála zbývajících knihkupectví – o knihkupectví se zaměřením na horor ani nemluvě.

Toto vydání brilantního románu Elementálové od Michaela McDowella je podle mého dokonalým příkladem výše zmíněného snažení. Jde o nestárnoucí horor, strašidelný dům 20. století, který patří do společnosti obdobných staveb z románů jako Dům na kopci, Legenda o pekelném domu nebo Prokletí Salemu. Elementálové jsou zkrátka a dobře zástupci nejlepšího klasického hororu.

Bezpochyby existují romány, které se jim vyrovnají, ale McDowellův Beldame a jeho obyvatelé – živí i mrtví – vrhají svůj vlastní, skutečně dlouhý stín.

Michael Rowe

Toronto, Ontario

29. dubna 2014

PROLOG

Uprostřed skličujícího středečního odpoledne v posledních parných dnech měsíce května se v kostele zasvěceném svatému Judu Tadeášovi, ležícím v okrese Mobile ve státě Alabama, shromáždila hrstka truchlících. Klimatizace v této malé svatyni místy přehlušovala šum provozu na křižovatce před kostelem, avšak občas se jí to nepodařilo a pronikavé troubení vozidel se pak neslo nad hudbou varhan jako zprzněný tón. Kostel byl šerý a vlhce studený a vznášel se v něm pach květin přechovávaných v chladicích boxech. Za oltářem, ve sbíhajících se řadách, stály vyrovnané dvě desítky ohromných a velmi drahých kusů květinové výzdoby. Světle modrou rakev pokrývala záplava stříbrných růží a její vnitřek z bílého saténu byl posetý okvětními lístky. V rakvi leželo tělo ženy, jíž nemohlo být víc než pětapadesát. Měla strnulé, hranaté rysy a od koutků úst po čelist jí ubíhaly hluboké vrásky. Smrt nezastihla Marian Savageovou v radostném rozpoložení.

Na lavici vlevo od rakve seděl Dauphin Savage, jediný žijící syn zemřelé, v poněkud těsném tmavomodrém obleku, vyšlém z módy. Na paži měl černou hedvábnou pásku připomínající škrtidlo. Po jeho pravé ruce, v černých šatech a v závoji, seděla jeho manželka Leigh. Zvedla bradu, aby zahlédla profil mrtvé tchyně v modré rakvi. Dauphin a Leigh měli po ženě zdědit téměř všechen majetek.

V lavici za nimi hlasitě štkala Barbara McCrayová zvaná Velká Barbara, Leighina matka a nejlepší přítelkyně zemřelé. Svíjela se zármutkem a její černé hedvábné šaty kvílivě vrzaly o leštěné dubové dřevo. Barbařin syn Luker McCray, sedící po jejím boku, protáčel oči, podrážděný matčiným výstupem. Luker se domníval, že to mrtvé nikdy neslušelo tolik jako v rakvi. Vedle něj byla jeho dcera India, třináctiletá dívka, která zemřelou nikdy nepoznala. India si se zájmem prohlížela kostelní drapérie na stěnách a v duchu si představovala, jak tentýž vzorec později vetkne jehlou do ozdobného lemu na výšivce.

Na opačné straně uličky seděla jeptiška a jediná dcera zesnulé, Mary-Scot. Sestra Mary-Scot neplakala, ale ostatní tu a tam zaslechli slabé klepnutí, když růžencem zavadila o dřevěnou lavici. Několik řad za jeptiškou seděla Odessa Redová, hubená zachmuřená černoška, která pro mrtvou pracovala třicet let. Na hlavě měla modrý sametový klobouček s jediným vypelichaným pérem obarveným tuší.

Barbara McCrayová před začátkem obřadu dloubla do své dcery a zeptala se jí, proč nedali natisknout program. Leigh pokrčila rameny. „Dauphin řekl, že to uděláme takhle. Pro všechny je to snazší, tak jsem nic nenamítala.“

„A nikoho jste nepozvali!“ zvolala Velká Barbara.

„Dauphin nechal venku dokonce i nosiče rakve,“ poznamenala Leigh.

„Víš ale proč?“ naléhala matka.

„Ne.“ Leigh odpověď neznala ani ji nezajímala. „Proč se nezeptáš Dauphina, mami? Sedí přece hned tady a slyší všechno, co mi říkáš.“

„Myslela jsem, že to třeba budeš vědět ty, miláčku. Nechtěla jsem Dauphina obtěžovat, když truchlí.“

„Barbaro, mlč,“ řekl její syn Luker. „Moc dobře víš, proč je ten obřad soukromý.“

„Proč?“

„Protože kromě nás by na něj nikdo jiný z Mobile nepřišel. Nemá smysl vytrubovat, že do města přijel cirkus, když všichni nesnáší klauna.“

„Marian Savageová byla moje nejlepší přítelkyně,“ odporovala Barbara.

Luker McCray se uchechtl a dloubl svou dceru do žeber. Vzhlédla a usmála se na něj.

Dauphin Savage, který hovoru nevěnoval mnoho pozornosti, se otočil a beze stopy nevraživosti řekl: „Ztište se, prosím, přichází kněz.“

Poklekli, aby přijali knězovo hromadné požehnání. Následně se postavili a zapěli hymnus „Při mně stůj“. Mezi druhou a třetí slokou Barbara McCrayová hlasitě prohlásila: „Ten měla nejraději!“ Pohlédla na Odessu na druhé straně uličky – obarvené péro na černoščině kloboučku krátce poskočilo a tento výrok potvrdilo.

Zatímco ostatní pěli Ámen, Barbara McCrayová zvolala: „Už teď mi chybí!“

Kněz přečetl zádušní mši rychle, nicméně zaníceně. Dauphin Savage vstal, přesunul se na kraj lavice, jako by si nezasluhoval stát tak blízko rakve, a krátce promluvil o své matce.

„Všichni, kdo měli to štěstí a matku dobře znali, ji velmi milovali. Moc rád bych řekl, že byla šťastná, ale to bych lhal. Po otcově smrti už štěstí nepoznala. Mary-Scot, Darnleyho a mě vychovala se vší láskou, jíž byla schopná, ačkoliv vždycky tvrdila, že měla zemřít v den, kdy otce pohřbili. A potom umřel i Darnley. Všichni vědí, že poslední roky pro ni byly těžké – chemoterapie se na vás ošklivě podepíše, to ví každý, a ani pak nevíte s jistotou, že funguje tak, jak má. Samozřejmě nás všechny mrzí, že je po smrti, ale nemůžeme litovat toho, že už netrpí.“

Nadechl se a letmo pohlédl na Marian Savageovou ležící ve své rakvi. Vzápětí se znovu obrátil k přítomným hostům a pokračoval smutnějším, tišším hlasem: „Šaty, které má nyní na sobě, si oblékla i v den, kdy jsem si bral Leigh. Říkala, že jsou to ty nejhezčí šaty, jaké kdy vlastnila. Po recepci si je svlékla, pověsila je na ramínko a prohlásila, že si je schovává právě pro tuhle příležitost. Moc by ji potěšilo, kdyby viděla, kolik je tu dnes květin a jak moc na ní lidem záleželo. Od chvíle, co zemřela, volají k nám domů a ptají se, jestli mají poslat květiny, nebo přispět na výzkum rakoviny, a Leigh nebo já, podle toho, kdo zrovna zvedne telefon, odpovídáme: ‚Pošlete květiny, na dobročinnosti matce nezáleželo, ale vždycky doufala, že až zemře, kostel bude plný květin. Chtěla, aby jejich vůně dolétla až do nebe!‘“

Barbara McCrayová důrazně přikývla a hlasitě zašeptala: „To je celá ona – hotová Marian!“

Dauphin pokračoval: „Před návštěvou pohřebního ústavu mě představa toho, že je matka mrtvá, rozrušovala. Včera jsem tam ale zašel, viděl jsem ji a je mi dobře. Vypadá šťastně a tak přirozeně! Když se na ni podívám, mám pocit, že se zničehonic posadí a pořádně mi vyčiní!“ Dauphin se obrátil k rakvi a něžně se na mrtvou matku usmál.

Velká Barbara popadla svou dceru za rameno. „Tys mu s tou řečí pomáhala, Leigh?“

„Buď zticha, Barbaro,“ zavrčel Luker.

„Mary-Scot,“ pokračoval Dauphin a pohlédl na jeptišku, „chceš o matce něco říct?“

Sestra Mary-Scot zavrtěla hlavou.

„Chudinka!“ zašeptala Velká Barbara. „Vsadím se, že je zlomená žalem.“

Průběh obřadu narušila trapná odmlka. Kněz zalétl pohledem k Dauphinovi, jenž stál i nadále na kraji lavice. Dauphin hleděl na svou sestru, která si jenom pohrávala s růžencem. Varhaník vykoukl přes zábradlí nad jejich hlavami, jako by čekal na pokyn ke hře.

„Přesně proto potřebuješ tištěný program,“ zašeptala Velká Barbara svému synovi a počastovala ho obviňujícím pohledem. „Bez tištěného programu nikdo nemá sebemenší tušení, co přijde dál. Navíc jsem si ho mohla vlepit do svého alba s výstřižky.“

Sestra Mary-Scot se v lavici náhle postavila.

„Že by nakonec přece jen promluvila?“ ptala se Barbara hlasem plným naděje, který slyšel úplně každý.

Sestra Mary-Scot nepromluvila, ale skutečnost, že se zvedla z lavice, byla zjevně nějakým signálem. Varhaník, jenž nohou nejprve nemotorně zavadil o pár basových pedálů, které vydaly několik falešných tónů, slezl z kůru a zmizel v malých postranních dveřích.

Kněz počastoval Dauphina i Mary-Scot chmurným spikleneckým pokývnutím a spěšně se otočil na podpatku. Ozvěna jeho kroků následovala ty varhaníkovy ven ze svatyně.

Zdálo se, jako by se tito dva funkcionáři z jakéhosi konkrétního, významného důvodu zničehonic rozhodli opustit obřad ještě před jeho závěrem. Pohřeb totiž rozhodně neskončil: nikdo nezapěl druhý hymnus, nedočkali se požehnání ani preludia a před kostelem stále čekali nosiči rakve. Truchlící s tělem osaměli.

Velká Barbara, které toto nečekané počínání vyrazilo dech, se obrátila a hlasitě zavolala na Odessu sedící dobrých deset metrů od ní: „Odesso, co to propánakrále dělají? Kam šel otec Nalty? A proč ten kluk přestal hrát na varhany – moc dobře vím, že za pohřby mu platí extra!“

„Paní Barbaro…“ začala Odessa prosebně.

„Barbaro,“ pronesl Luker tlumeně, „otoč se a prostě zmlkni.“

Žena začala protestovat, ale Dauphin jí řekl: „Barbaro, prosím tě…“ Zněl nešťastně a ztrápeně.

Velká Barbara, která svého zetě milovala, zůstala sedět v lavici tichá jako myška, i když ji to stálo nemalé úsilí.

„Prosím, abyste se za matku krátce pomodlili,“ řekl Dauphin. Ostatní poslušně sklonili hlavy.

India McCrayová koutkem oka zahlédla, jak sestra Mary-Scot zpod svého škapulíře vytáhla dlouhou, úzkou truhličku. Svírala ji v rukou natažených před sebou.

India zavadila nalakovaným nehtem o hřbet otcovy ruky. „Co to tam má?“ špitla mu.

Luker pohlédl k jeptišce, zavrtěl hlavou na znamení toho, že nemá tušení, a zašeptal v odpověď: „Nevím.“

Uplynulo několik dlouhých vteřin, během nichž seděl celý kostel bez hnutí. Vtom naskočila klimatizace a přehlušila zvuk provozu doléhající k nim zvenku. Nikdo se nemodlil. Dauphin a Mary-Scot, kterým bylo trapně a očividně byli nanejvýš nesví, na sebe zírali přes uličku. Leigh se na lavici svezla o kus níž a odvrátila se stranou. Loktem spočívala na opěradle a závoj si držela zvednutý, aby si mohla vyměňovat zmatené pohledy se svou matkou. Luker a jeho dcera se chytli za ruku, aby dali jeden druhému najevo svůj úžas. Odessa zírala přímo před sebe, jako by chtěla říct, že od ní nemohou čekat, že vyjádří překvapení nad čímkoliv, co se uděje během pohřbu ženy tak zlé a podlé, jako byla Marian Savageová.

Dauphin si hlasitě povzdechl a pokývl sestře. Pomalu se přesunuli k oltáři a postavili se za rakev. Na svou mrtvou matku nepohlédli a místo toho zachmuřeně zírali před sebe. Dauphin od jeptišky převzal nevelkou černou truhličku, nadzvedl západky a otevřel víko. Všichni McCrayové natahovali krky, ale z jejího obsahu nic nezahlédli. Ve tvářích bratra a sestry se odráželo takové posvátné zděšení, že se dokonce i Velká Barbara zdržela poznámek.

Sestra Mary-Scot z truhlice vyjmula zářící nůž s úzkou zašpičatělou čepelí, dlouhou asi dvacet centimetrů. Dauphin a sestra Mary-Scot dýku společně zvedli a podrželi ji za leštěnou rukojeť. Dvakrát jí přejeli přes otevřený prostor rakve a pak ji otočili hrotem dolů, takže visela přesně nad matčiným ztichlým srdcem.

Velká Barbara se samým údivem postavila. Leigh sevřela matčinu paži a také vstala z lavice. Luker a India následovali jejich příkladu, stejně jako Odessa na opačné straně uličky. Teď když truchlící stáli, viděli do rakve. Napůl čekali, že se Marian Savageová posadí, aby se ohradila proti tomuto nezvyklému počínání.

Sestra Mary-Scot pustila rukojeť nože. Ruce se jí v prostoru nad rakví třásly, její rty se pohybovaly v modlitbě. S doširoka otevřenýma očima sáhla do rakve a odhrnula lněný rubáš. Kůže Marian Savageové, kterou nepokrývala líčidla, byla výrazně žlutá. Mary-Scot odsunula prsní protézu na ženině hrudi a odhalila spleť jizev po amputaci prsu. Dauphin se ostře nadechl a zvedl nůž do výšky.

„Bože, Dauphine!“ vykřikla sestra Mary-Scot. „Udělej to!“

Dauphin vtlačil hrot čepele do propadlé hrudi zemřelé. Nechal ho tam a třásl se jako osika.

Pak nůž pomalu vytáhl, jako by se bál, aby Marian Savageové nezpůsobil bolest. Čepel se vynořila, pokrytá sraženými tekutinami nebalzamovaného těla. Dauphin vložil nůž do matčiny chladné, tuhé ruky a znovu se otřásl, když se mimoděk dotkl jejího těla.

Sestra Mary-Scot odhodila prázdnou černou truhličku a ta zarachotila o vyleštěnou dřevěnou podlahu. Rychle mrtvé shrnula rozhalený rubáš a bez zbytečných cavyků zavřela víko rakve nad matčiným zohaveným tělem. Třikrát na víko hlasitě zaklepala. Ten zvuk byl znepokojivě dutý.

Kněz a varhaník znovu vyšli z malých bočních dveří. Dauphin a Mary-Scot se společně vrhli do zadní části kostela, s námahou otevřeli křídla těžkých dřevěných vrat a vpustili dovnitř nosiče. Šestice mužů si pospíšila uličkou, vyzvedla si rakev na ramena a za doprovodu hřímajícího postludia ji vynesla na ohnivé sluneční světlo a do palčivého vedra onoho středečního květnového odpoledne.

ČÁST 1

MATKY Z RODU SAVAGEŮ

KAPITOLA 1

Dům, v němž žili Dauphin a Leigh Savageovi, byl postaven v roce 1906. Bylo to rozlehlé pohodlné místo s krásnými pokoji a detaily lahodícími oku v podobě krbů, okrasných říms, rámů a glazování. Z oken v prvním patře byla vidět zadní část velkého panství Savageů na Government Boulevardu. Dauphinův dům byl vedlejším sídlem rodiny, vyhrazeným pro mladší syny a jejich manželky. Patriarchové rodu, starší synové a vdovy bydleli v takzvaném Velkém domě. Marian Savageová chtěla, aby Dauphin a Leigh, poté co se vzali, zůstali ve Velkém domě s ní, dokud se jim nenarodí děti – ke kojencům a batolatům chovala Marian pramálo náklonnosti –, ale Leigh toto pozvání zdvořile odmítla. Snacha madam Savageové prohlásila, že by se raději co nejdříve usadila ve vlastní domácnosti, a poukázala na nesrovnatelně lepší výkonnost klimatizace Malého domu.

Navzdory horku onoho středečního odpoledne, kdy se teplota na hřbitově přiblížila čtyřicítce, byla zasklená veranda v zadní části Dauphinova a Leighina domu téměř nepříjemně chladná. Ostré sluneční světlo, které i nadále dopadalo na průčelí domu, zde odstínily dva mohutné duby oddělující zadní dvorek Malého domu od jeho rozlehlých pozemků. Právě v této malebné místnosti, plné čalouněného nábytku pošitého těžkým chintzem s širokými vzory, si Velká Barbara sundala boty i punčochy. Kamenná podlaha ji příjemně chladila do nohou a ve sklence skotské měla hojně ledu.

V tuto chvíli byli v domě jen Luker, Barbara a India. Leighiny dvě služebné dostaly na počest zemřelé den volna. Barbara seděla na kraji rozměrné měkké pohovky, listovala katalogem maloobchodní společnosti Hammacher-Schlemmer a ohýbala vybrané stránky, aby si je Leigh mohla později důkladně prostudovat. Luker se zul a teď ležel natažený na gauči s nohama položenýma na matčině klíně. India seděla u dlouhého stolu, vysazeného na podpěrách, umístěného za pohovkou a na milimetrový papír si překreslovala vzorce drapérií, které si zapamatovala z kostela.

„Dům se zdá prázdný,“ poznamenal Luker.

„To proto, že tu nikdo není,“ řekla jeho matka. „Po pohřbu domy vždycky působí prázdně.“

„Kde je Dauphin?“

„Odvezl Mary-Scot zpátky do Pensacoly. Doufáme, že do večeře bude zpátky. Leigh s Odessou vyřizují nějaké záležitosti v kostele. Lukere, poslouchej…“

„Co?“

„Nechci, aby mi kdokoliv z vás umřel – vůbec si nedovedete představit ty problémy s pořádáním pohřbu!“

Luker neodpověděl.

„Barbaro?“ ozvala se India, právě když její babička polykala poslední kostku ledu.

„Copak, děvenko?“

„Tohle tu při pohřbech dělají vždycky?“

„Co tím myslíš?“ zeptala se Barbara neklidně, aniž se otočila.

„To, že zabodnou nůž do mrtvoly.“

„Doufala jsem, že jsi v tu chvíli zrovna nedávala pozor,“ odvětila Velká Barbara. „Ale ujišťuju tě, dítě, že běžné to rozhodně není. Vlastně jsem nikdy nic podobného neviděla. A vážně mě moc mrzí, že ses na něco takového musela dívat.“

„Mně to nevadilo,“ pokrčila rameny India. „Byla přece mrtvá, ne?“

„Ano,“ řekla Velká Barbara a pohlédla na svého syna v naději, že ten nešťastný hovor přeruší. Luker měl zavřené oči a Barbara věděla, že předstírá spánek. „Na podobné věci jsi ale ještě moc mladá. První svatby jsem se zúčastnila v devíti letech, ale na pohřeb mě pustili teprve v patnácti – a to bylo po hurikánu Delia, kdy to půlku lidí, které jsem znala, vyneslo až do nebe a hubeňouři se napíchli na telefonní sloupy. Ten měsíc se konala spousta pohřbů, to mi věř.“

„Já už mrtvolu viděla,“ řekla India. „Šla jsem do školy a v jedněch dveřích ležel mrtvý chlap. S kamarádkou jsme do něj dloubly klackem. Zakývaly jsme mu nohou a utekly jsme. A pak jsem si jedno odpoledne dávala s Lukerem dim sum v čínské čtvrti –“

„Co že jste si dávali? To jsou nějaké vnitřnosti?“

„Byli jsme v čínské čtvrti na obědě,“ zjednodušila to India, „a když jsme vyšli z restaurace, cisterna s vodou přejela dvě čínské holčičky. Bylo to nechutné – viděli jsme i jejich mozek. Lukerovi jsem pak řekla, že už si nikdy nedám mozeček – a taky jsem to dodržela.“

„To je strašné!“ vykřikla Barbara. „Chuděrky malé – byla to dvojčata, Indie?“

India nevěděla.

„Hrozný příběh!“ zvolala Barbara a shodila Lukerovy nohy z klína. „Přesně něco takového se dá v New Yorku čekat. Teď když ses rozvedl, nechápu, proč tam pořád žiješ.“

„Miluju New York,“ řekl Luker, aniž otevřel oči.

„Já taky,“ přidala se India.

„Jakmile ses rozvedl s… tou ženskou, měl ses vrátit zpátky domů.“

„Alabamu nesnáším,“ zabručel Luker.

India mlčela.

„Lukere,“ začala Velká Barbara se svým oblíbeným tématem, „nejšťastnější den v mém životě byl ten, kdy jsi zavolal a oznámil mi, že se rozvádíš. Řekla jsem Lawtonovi: ‚Lawtone,‘ povídám, ‚já –‘“

„Nezačínej s tím zase,“ varoval ji Luker. „Všichni víme, co si o… té ženské myslíš.“

„Tak se zvedni a dones mi ještě trochu skotské. Ze zármutku mi od doby, co jsem byla malá holka, vždycky dočista vyschne v krku.“

Luker se pomalu postavil. „Barbaro, ještě nejsou ani čtyři. Tu první skleničku jsi vyzunkla –“

„Jen jsem se snažila dostat k ledu, měla jsem hroznou žízeň. Na tom hřbitově by mělo být pítko. Nechápu, proč ho tam nemají. Při pohřbu lidem vyschne stejně jako kdekoliv jinde.“

Luker zavolal z kuchyně: „Jsi pijan, Barbaro, a je načase, abys s tím něco udělala!“

„Mluvil jsi se svým tátou!“ zvolala Velká Barbara. Obrátila se na Indii. „Chováš se k němu stejně hrozně, jako se on chová ke mně?“

India zvedla tužku z milimetrového papíru. „Ano.“

„Tak to jsi pěkně zkažený spratek!“ vykřikla Barbara. „Nevím, proč plýtvám láskou na kohokoliv z vás.“

Luker matce donesl pití. „Namíchal jsem ti to slabé. Je to hlavně led a voda. Nemáš jediný důvod k tomu, zpít se do němoty ještě před soumrakem.“

„Moje nejlepší přítelkyně je po smrti,“ odvětila Velká Barbara. „Připíjím na její památku.“

„Rozhodně na ní nešetříš,“ zamručel Luker tlumeně. Svalil se zpátky na pohovku a znovu hodil své nohy matce do klína.

„Natáhni je pořádně!“ nařídila mu Barbara. „Ať si můžu položit katalog.“

Několik minut byli potichu. India dál usilovně pracovala na svém složitém výtvoru, nyní pomocí hrstky pastelek, Luker evidentně spal a Velká Barbara usrkávala ze skleničky a listovala katalogem opřeným o synovy nohy.

„Dobrý bože!“ vykřikla k Lukerovi a pěstí ho udeřila do kolen. „Viděl jsi to, Lukere?“

„A co?“ zamumlal bez zájmu.

„Nabízí tu stroj na zmrzlinu, co stojí sedm set dolarů. Dokonce ani nepoužívá kamennou sůl. A nejspíš ani mléko a smetanu. Za ty prachy ho jen zapojíš do zdi a za čtyři minuty máš čtyři litry třešňové, broskvové a vanilkové.“

„Tak to se divím, že Leigh žádný nemá.“

„Právě že má!“ zvolala Velká Barbara. „Jenom jsem neměla ponětí, že stál sedm set babek! Se sedmi sty bys mohl složit zálohu na obytný karavan.“

„Karavany jsou výrazem špatného vkusu, Barbaro. Stroj na zmrzlinu aspoň schováš ve skříni. A kromě toho, Dauphin se topí v penězích. A teď když Marian Savageová naopak projevila dobrý vkus a konečně natáhla brka, bude jich mít ještě víc. Přestěhují se s Leigh do Velkého domu?“

„Nevím, ještě si nejsou jistí. Rozhodnou se, teprve až se vrátíme z Beldamu.“

„Barbaro, čí to byl nápad, že všichni pojedeme do Beldamu?“ ptal se Luker. „Marian Savageová tam přece zemřela. Tobě přijde, že Dauphinovi pobyt na místě, kde mu před třemi dny umřela matka, nějak prospěje?“

Velká Barbara pokrčila rameny. „Snad si nemyslíš, že jsem něco takového navrhla já? A nebyla to ani Leigh. S tím nápadem přišel Dauphin – Dauphin a Odessa. Odessa tam samozřejmě byla s Marian. Poslední dobou, když byla Marian tak nemocná, nepřešla ani předsíň, pokud Odessa nešla s ní. Dauphin s Odessou jsou každopádně toho názoru, že zajet tam prospěje nám všem. Alespoň to ze sebe dostaneme. Jen si vzpomeň, když tam zkapal Bothwell, nikdo Beldame nenavštívil šest měsíců – a ten rok bylo nádherné léto.“

„Bothwell byl Dauphinův táta?“ zeptala se India.

Velká Barbara přikývla. „Kolik bylo Dauphinovi, když Bothwell zemřel, Lukere?“

„Pět. Šest. Sedm,“ odpověděl Luker. „Nepamatuju se. Zapomněl jsem, že taky umřel v Beldamu.“

„No ano,“ řekla Barbara. „Po tom starém chudákovi neštěkne pes. Ani Marian tam ale nebyla kdovíjak dlouho – nedá se říct, že by si celé to martyrium protrpěla v Beldamu. S Odessou tam nebyly ani půldruhého dne, když umřela. Je to pěkně divné. Ve Velkém domě žila dva roky, sotva kdy vytáhla paty z ložnice, celý den prospala a pak ponocovala a láteřila. A najednou zčistajasna vstane a odjede do Beldamu. Dauphin se jí to pokusil rozmluvit. Já jsem se jí to pokusila rozmluvit, ale jakmile si Marian něco umanula, nikdo s ní nehnul. A tak se prostě zvedla a odjela do Beldamu. Dauphin chtěl jet s ní, ale nedovolila mu to. Dokonce ho ani nenechala, aby ji odvezl. S Odessou je tam vzal Johnny Red. A nemine ani osmačtyřicet hodin a Dauphinovi buší na dveře policista, aby mu oznámil, že Marian je po smrti. Bylo to vážně hrozné.“

„Na co zemřela?“ zeptala se India.

„Na rakovinu,“ odpověděla Velká Barbara. „Dočista ji strávila. Jen je divné, že tady na severu vydržela dva roky a pak přijede do Beldamu a vzápětí je mrtvá.“

„Byla Odessa s ní, když zemřela?“

Velká Barbara zavrtěla hlavou. „Odessa prý uklízela v patře nebo něco takového a Marian zatím dostala infarkt na verandě. Když Odessa sešla dolů, zahradní houpačka se ještě komíhala, ale Marian už ležela mrtvá na zemi. Odessa ji dovlekla dovnitř, uložila ji do hamaky, pak došla do Gasque, což je nejbližší město, a zavolala dálniční policii. Snažila se dovolat Dauphinovi, ale nikdo nebyl doma. Poslyš, Lukere,“ řekla a ztišila hlas, „India mi připomněla jednu věc – už jsi vykoumal, co znamenal ten tyjátr s nožem?“

Luker se otočil a zabořil obličej do polštářů v zadní části pohovky. Velká Barbara ho převrátila zpátky.

„Jo, vykoumal,“ odpověděl.

„No, takže?“

„Dauphina a Mary-Scot zkrátka a dobře mrzelo, že ji neprobodli zaživa, a tohle byla jejich poslední příležitost.“

V rohu pokoje, v kleci zavěšené necelé dva metry nad podlahou, seděl velký červený papoušek. Hlasitě zaskřehotal.

Barbara na něj ukázala. „Vidíš? Dráp rozumí všemu, co říkáš. Marian to zvíře milovala, tak se o ní před ním neodvažuj říkat něco zlého! Nemá to rád.“

„Co tu ten pták vůbec dělá?“

„Nemohli ho nechat ve Velkém domě. Bez Marian by do tří hodin pošel zármutkem.“

„Měli ho pohřbít s ní.“

„Já myslela, že papoušci umí mluvit,“ ozvala se India.

Dráp prostrčil zobák mřížemi klece a znovu zaskřehotal.

„Tenhle právě dokonale imituje Marian Savageovou,“ ušklíbl se Luker.

„Lukere,“ zvolala Velká Barbara, drapla několik jeho prstů u nohy a zakroutila jimi, „nechápu, proč se tak navážíš do ženy, která byla mou nejlepší přítelkyní na celém světě.“

„Protože to byla ta nejpodlejší čůza, co kdy chodila po ulicích Mobile.“

„Buď tak laskav a nepoužívej podobné výrazy před třináctiletou dívkou.“

„Vždyť na mě nevidí,“ odvětil Luker, jehož z místa, kde India seděla, nebylo vidět, „a neví, kdo to řekl.“

„Ale ano, vím,“ odpověděla India, ale pak se otočila k babičce a dodala: „Říká i horší věci. A já taky.“

„To se vsadím,“ povzdechla si Barbara.

„Barbaro, vždyť víš, jak podlá ta ženská byla,“ řekl Luker. „Chudák Dauphin – dokud měla Mary-Scot, zacházela s ním jak s onucí. A když pak Mary-Scot odešla do kláštera, chovala se k němu jako k nejhoršímu ksindlu.“

„Ticho!“

„Víš, že to tak bylo.“ Luker pokrčil rameny. „A tak to v té famílii chodí už dvě stě let. Všichni chlapi jsou milí a dobrosrdeční, ale ženské dusají kolem, obrněné až po zuby.“

„Zato jsou z nich dobré manželky,“ ohradila se Velká Barbara. „Marian byla Bothwellovi dobrou ženou. Byl s ní šťastný.“

„Tak to se mu nejspíš líbilo nechat se přibít ke zdi a dát se seřezat řetězem od kola.“

„To se líbí tobě,“ řekla India otci. Velká Barbara, očividně zděšená, prudce otočila hlavu.

„India lže, jako když tiskne,“ řekl Luker vyrovnaně. „O mém sexuálním životě neví zhola nic. Je jí teprve třináct,“ řekl a zvedl se, aby se na dceru zazubil. „Vždyť ta ještě netuší, co je to šukání.“

„Lukere!“

„Barbaro, když už mám nohy u tebe na klíně, co kdybys mi je trochu promasírovala? Ty boty mě dneska příšerně tlačily.“

Velká Barbara stáhla synovi ponožky a začala mu mnout chodidla.

„Uznávám,“ řekl Luker, „že ženské z rodiny Savageů jsou dobré manželky, ale jako matky stojí za starou belu.“

„To není pravda!“

„Barbaro, nemáš ponětí, o čem mluvíš. Proč se snažíš hájit mrtvou ženskou?“

„Marian Savageová –“

„Matky z rodiny Savageů jedí své děti!“ vykřikl Luker a papoušek znovu zaskřehotal.

KAPITOLA 2

Velká Barbara, Luker a India zůstali na zasklené verandě ještě hodinu a čekali, až se vrátí Leigh. Luker, s nohama stále položenýma na matčině klíně, spal a otočil se jedině tehdy, když ho vyrušilo Drápovo zaskřehotání. India babičce donesla stoh katalogů k prolistování a sama začala vyšívat nahodilý zeleno-fialový vzor do modré pracovní košile. Slunce dál jasně svítilo skrz zelené listoví dubů vzadu za domem. Před jedním z oken viselo hranaté vitrážové sklíčko – rozfoukaným listím tu a tam na okamžik pronikl paprsek, který ho protnul a vymaloval Indiin obličej zlatou, modrou a červenou barvou.

Konečně dorazila Leigh. Zaslechli auto na příjezdové cestě, slyšeli, jak bouchá dveřmi a pak otevírá dveře od prádelny v přízemí.

„To jste toho měly tolik na práci?“ ptala se Barbara dcery, která prošla kuchyní. „Byla jsi pryč celou věčnost.“

„Vstávej, Lukere!“ houkla Leigh. „Celý den jsem na nohou.“ Luker se unaveně a malátně zvedl z pohovky. Leigh si skopla boty a dosedla na jeho místo. Odepnula si závoj a upustila ho na kávový stolek. „Mami, vsadím se, že tu celé odpoledne sedíš a masíruješ mu nohy. Tak teď chvíli masíruj zase ty moje.“

„S punčochami, nebo bez?“

„S punčochami. Teď nemám sílu si je stáhnout.“

„Přivezla jsi s sebou Odessu?“ zeptal se Luker, který teď seděl u stolu a prohlížel si výtvor své dcery.

„Tady jsem,“ zavolala Odessa ze dveří do kuchyně.

„Právě proto nám to trvalo takovou dobu,“ řekla Leigh. „Vrátily jsme se do kostela, abychom se o všechno postaraly – i když pokud je na pohřbu jen sedm lidí a jedna rakev, nemáš toho bůhvíkolik na práci.“

„Co jste udělaly se zbylými květinami?“

„Zavezly jsme je do Odessina kostela. Minulou noc v jejich farnosti zemřel jeden stařec, rodina neměla ani cent, tak jsme ty kytky vzaly a odvezly je tam. Všechny nás pozvali na pohřeb, ale odmítla jsem je s tím, že nejspíš nedorazíme – myslím, že jeden pohřeb za týden všem bohatě stačil.“

„Dá si někdo něco?“ zavolala Odessa.

„Ledový čaj, prosím, Odesso,“ požádala Leigh.

„Skotskou se spoustou ledu,“ přidala se Barbara.

„Tu skotskou nech raději na mně,“ řekl Luker Odesse. „Myslím, že si dám taky, abych matku dohnal. Chceš něco, Indie?“

India, která byla proti tomu, aby měly rodiny služebnictvo, černošku odmítla zavrtěním hlavy, ale otci řekla: „Možná trochu sherry…“

„Dauphin tu má vermut,“ řekl Luker.

„Výborně! S kostkou ledu.“

Velká Barbara se otočila. „Lukere, neříkej mi, že to dítě pije!“

„Jen od doby, co jsme jí zatrhli speed,“ odpověděl Luker a mrkl na Odessu.

„Na pití jsi ještě moc mladá!“ řekla Barbara vnučce.

„Ne, nejsem,“ odvětila India klidně.

„Rozhodně jsi moc mladá na to, abys pila přede mnou!“

„Tak se otoč.“

„To taky udělám!“ zvolala Velká Barbara a odvrátila se. Pohlédla na Leigh. „Představ si, že to dítě v New Yorku v jednom kuse vídá mrtvoly – přímo na ulici. Mrtví lidé na ulici, slyšela jsi někdy něco takového? Lidi zkapou na ulici, tobě na očích, a ty do nich ještě šťoucháš klackem!“

„India je mnohem vyspělejší, než jsem byla v jejím věku já, mami,“ řekla Leigh. „Nemyslím, že si o ni musíš dělat kdovíjaké starosti.“

„Mít za otce Lukera je podle mě hotová pohroma. Takového zlosyna aby pohledal, to ti řekne každý.“

„To proto ho miluješ víc než mě?“ zeptala se Leigh.

Velká Barbara neodpověděla, ale India se zasmála. „Luker není špatný,“ prohlásila.

Luker se objevil s podnosem s pitím. Nejdřív došel k Indii. „Barbaro, sleduj. Dívej, jak jsem ji vycvičil. Co se říká, Indie?“

India vstala od stolu, udělala pukrle a uculila se: „Převelice vám děkuji, otče, že jste mi donesl skleničku vermutu s ledem.“

Dívka se znovu posadila, ale Barbaru nepřesvědčila. „Možná má vybrané způsoby, ale jak je na tom s mravy?“

Luker bezstarostně odpověděl: „Na dobré mravy ani jednoho z nás neužije. Musíme si vystačit se špetkou skrupulí.“

„To jsem si mohla myslet,“ bručela Velká Barbara. „Nikdy z vás nebude nic kloudného.“

India se otočila k babičce. „Nejsme jako ty,“ řekla prostě.

Barbara potřásla hlavou. „Už jsi někdy slyšela něco pravdivějšího, Leigh?“

„Ne,“ odpověděla Leigh a omylem si vylila polovinu ledového čaje na černé šaty. Zavrtěla hlavou nad vlastní neobratností, pak vstala a šla se dovnitř převléknout. Než se o pár minut později vrátila, Luker si znovu stačil zabrat pohovku a nepříliš nadšeně se nabídl, že jí místo postoupí.

„Vsadím se,“ řekla Leigh a sedla si do křesla přímo proti nim, „že se nemůžete dočkat, až se dozvíte o tom noži.“

„Ty víš, co za tím je!“ vykřikla Velká Barbara.

„Odessa mi to prozradila cestou zpátky do kostela.“

„Jak to, že to věděla Odessa a ty ne?“ ptal se Luker.

„Protože je to tajemství rodiny Savageů a neexistuje nic, co by Odessa o Savageových nevěděla.“

„Marian Savageová mi říkala všechno,“ ohradila se Velká Barbara, „ale nikdy se ani slůvkem nezmínila o tom, že by vráželi nože do mrtvých lidí. Něco takového bych si pamatovala.“

„Tak nám to pověz,“ vybídl ji Luker. Navzdory své lenivé pozici byl očividně netrpělivý. Do místnosti nyní dopadalo čistě zelené světlo.

„Přines mi pití, Lukere, a řeknu vám všechno, co jsem se dozvěděla od Odessy. Dauphinovi o tom pak ale neceknete ani slovo, rozumíte? Vůbec se mu nelíbilo, že musel Marian vrazit ten nůž do prsou.“

„Měl o to požádat mě!“ zvolal Luker.

Dráp v kleci zaskřehotal.

„Já toho ptáka nenávidím,“ pronesla Leigh unaveně.

Bratr vstal, aby jí donesl pití, a když se vracel, spolu s ním přišla i Odessa. „Chceš se ujistit, že to nepoplete?“ zeptal se jí přes rameno. Černoška se posadila na vzdálený konec dlouhého stolu, kde se India skláněla nad blokem milimetrového papíru, a kostnatými černými prsty přejížděla nahoru a dolů po sklenici ledového čaje.

Leigh na všechny pohlédla s vážným výrazem ve tváři. „Odesso, přerušíš mě, jestli něco spletu, viď?“

„Ano, madam, samozřejmě,“ řekla Odessa a svůj slib stvrdila hltem čaje.

„Tak tedy,“ začala Leigh, „všichni víme, jak dlouho už Savageové žijí v Mobile –“

„Žili tu dřív, než nějaké Mobile vůbec existovalo,“ přerušila ji Barbara. „Byli to Francouzi. Ti sem dorazili jako první, tím myslím po Španělech. Jejich příjmení původně znělo Sauvage.“ Tento malý proslov byl určený Indii, která, skloněná nad svým skicářem, kývla.

„V té době, zhruba před dvěma sty padesáti lety, Mobile vlastnili Francouzi a Savageové byli už tenkrát významná rodina. Guvernér celého zdejšího francouzského území byl Savage a měl dceru – neznám její jméno, ty ano, Odesso?“

Odessa zavrtěla hlavou.

„A ta dcera zemřela při porodu. Zemřelo i její dítě, a tak je pohřbili společně do rodinné hrobky. Ne do té, kam jsme dnes uložili Marian – ta, o níž mluvím, tu stála před ní a už neexistuje. Nicméně následující rok zemřel i ženin manžel, na choleru nebo něco podobného, takže hrobku znovu otevřeli.“ Odmlčela se.

„A víte, co zjistili?“ pobídla ji Odessa od stolu za jejími zády.

Nikdo nepřišel s odpovědí.

„Zjistili, že tu dívku pohřbili zaživa,“ řekla Leigh. „Vzbudila se v rakvi, odsunula víko a pak křičela a křičela, ale nikdo ji neslyšel. Úplně si rozdrásala ruce, jak se snažila otevřít dveře do hrobky, jenže to nedokázala. Neměla co jíst – a tak snědla své mrtvé dítě. A když s tím byla hotová, jeho kosti navršila do rohu a na ně umístila jeho šatečky. Pak umřela hlady, a přesně to našli, když hrobku otevřeli.“

„Kdyby ji nabalzamovali, k ničemu takovému by nedošlo,“ prohlásila Barbara. „Často se stane, že člověk na balzamovacím stole na chvíli zčerná, což znamená, že v sobě měl ještě špetku života, ale jakmile do něj pronikne balzamovací tekutina, už znovu neožije. Kdokoliv z vás tu bude, až umřu, chci, aby mě nabalzamovali.“

„Myslím, že ten příběh ještě neskončil, Barbaro,“ zamumlal Luker, čímž jí vyčetl, že vyrušuje.

Barbara se ohradila: „Už tak je to děs a hrůza, takže si nedovedu představit, že by to mohlo být o moc horší.“

„Když tu dívku objevili na podlaze hrobky spolu s hromádkou kostí, všechny to strašně rozrušilo a řekli si, že musí udělat něco, aby se to neopakovalo. A tak při každém dalším pohřbu hlava rodiny probodla zesnulému srdce, aby se ujistila, že dotyčný skutečně zemřel. Vždycky to udělali přímo při obřadu, aby to všichni viděli a nebáli se, že se mrtvý probudí v hrobce. Nebyl to zase tak špatný nápad, když uvážíme, že o balzamovací tekutině tehdy nejspíš nikdo neslyšel.“

India vzhlédla od milimetrového papíru a bedlivě poslouchala. Její tužka se však nepřestala pohybovat a dívka čas od času mrkla na papír, jako by ji překvapilo, co za obraz se tam stačilo utvořit.

„Od té doby každý člověk narozený do Savageovy rodiny obdržel při křtinách nůž, který s ním zůstal po zbytek života. A když zemřel, nůž mu vrazili do hrudi a pohřbili ho v rakvi spolu s ním.“

„A pak se z toho stal rituál,“ řekl Luker. „Dauphin jí ho tam přece nezabodl až po rukojeť, viďte? Vlastně ji jen trochu škrábl.“

„To je pravda,“ souhlasila Odessa. „Pořád to ale není všecko.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Elementálové.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.