Můj odpočinkový rok

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.mf.cz

www.albatrosmedia.cz

Ottessa Moshfeghová

Můj odpočinkový rok – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Lukeovi.

Mému jedinému. Jedinečnému.

„Když jsi koumes, boháč, klikař,

zákony lidské snad ošidíš snáz.

Až na to, co duši tvé velí.

Až na to, co příroda káže.

To nikdo nesváže.

Ne, nikdo z nás…“

Joni Mitchellová: „Vlk, který přežívá v Lindsey“

(z alba Mingus)

1

Kdykoli jsem se v noci nebo ve dne probudila, došourala jsem se až do osvětlené mramorové haly v přízemí a vydala se kolem našeho bloku do obchůdku, který měl otevřeno nonstop. Tam jsem si koupila dvě obří kafe se smetanou, každé se šesti cukry. První jsem do sebe obrátila ještě ve výtahu cestou zpátky do bytu. Druhé jsem pak pomalu popíjela při sjíždění filmů, přikusovala k němu krekry ve tvaru zvířátek a taky zobala antidepresiva a prášky na spaní – trazodone, ambien a nembutal –, dokud se mi zase nepovedlo usnout. Tímhle způsobem jsem ztratila pojem o čase. Míjely dny. Míjely týdny. Uběhlo pár měsíců. Když jsem si tu a tam vzpomněla, že bych asi měla i něco sníst, objednala jsem si thajské jídlo s donáškou z restaurace odnaproti nebo tuňákový salát z jídelny na První avenue. Po probuzení jsem nacházela vzkazy v hlasové schránce mobilu. Potvrzovaly termíny návštěv v kadeřnictví nebo v kosmetických salonech, které jsem si v polospánku objednala. Vždycky jsem tam volala zpátky, abych návštěvu zrušila. A stálo mě to hrozné přemáhání, protože s lidmi mluvím nerada.

Na začátku toho období jsem si jednou týdně nechávala odvézt špinavé prádlo a dovézt čisté. Šustot potrhaných igelitových pytlů v průvanu, který se ke mně hnal od oken obýváku, mě pokaždé uklidňoval, a když jsem tak podřimovala na pohovce, ráda jsem čichala tu čerstvou vůni. Pak se ukázalo, že je pro mě čím dál namáhavější sbírat všechny ty našpiněné věci a cpát je do pytle. Hukot domácí pračky a sušičky mě zase rušil ze spaní. A tak jsem použité kalhotky začala vyhazovat. Stejně mi všechny připomínaly Trevora. Zpočátku mi taky poštou chodily balíčky s nevkusným spodním prádlem z Victoria’s Secret: temně rudá nebo limetkově zelená lehounká tanga, kombiné i noční košile, každý kousek úhledně zatavený v průhledném sáčku. Strkala jsem je nerozbalené do prádelníku a chodila naostro. Občas dorazil i balíček z Barneys nebo od Sakse s pánskými pyžamy nebo jiným oblečením, které jsem si snad ani nemohla objednat já: kašmírové ponožky, trička s potiskem, značkové džíny.

Sprchovala jsem se maximálně jednou týdně. Přestala jsem si upravovat obočí pinzetou a odbarvovat si vlasy, natož abych si je kartáčovala. Nemazala jsem se krémy, vykašlala se na peeling. Neholila jsem se. Z bytu jsem beztak vycházela jen zřídka. Platby se mi z účtu odesílaly automaticky. Na rok dopředu jsem zaplatila daň z nemovitosti za svůj byt i za dům svých zesnulých rodičů na severu. Nájemné od rodiny, která tam teď bydlela, mi naskakovalo na konto spolehlivě měsíc co měsíc. Podpora v nezaměstnanosti chodila, pokud jsem jednou týdně zavolala na úřad práce a stiskla jedničku jako „ano“ na robotický dotaz, jestli si svědomitě hledám nové místo. Tyhle peníze mi stačily na doplatky za všechny předepsané léky i na útratu ve večerce. A navrch jsem vlastnila nějaké cenné papíry. Finanční poradce nebožtíka táty na portfolio dohlížel a posílal mi čtvrtletní výpisy, které jsem nikdy nekontrolovala. Navíc jsem měla slušné úspory – vystačila bych si s nimi pár let, kdybych si moc nevyskakovala – a banka mi díky tomu poskytovala vysoký kredit na Visa kartě. Takže kvůli penězům jsem si vrásky nedělala.

„Hibernovat“, jak nejlíp to šlo, jsem začala v polovině června 2000. Bylo mi šestadvacet. Škvírami v polámaných žaluziích jsem tu a tam pozorovala, jak venku umírá léto a jak se dovnitř derou chlad a šeď podzimu. Svalstvo mi ochabovalo. Povlečení na posteli žloutlo, přestože jsem povětšinou spala před televizí na pohovce z nóbl řetězce Pottery Barn. Byla modrobíle pruhovaná, prosezená a posetá skvrnami od kafe a potu.

Pokud jsem zrovna byla vzhůru, zmohla jsem se leda na sledování filmů na videu. Na televizní pořady bych se dívat nedokázala. Zvlášť ze začátku mě ta změť událostí hrozně rozrušovala, a tak jsem posedle tiskla ovladač, mračila se na jednotlivé kanály a nervovala se tím, co vidím. Nezvládala jsem to. Jediné snesitelné zprávy v mých očích představovaly senzacechtivé titulky místních plátků, které prodávali chlápci ve večerce. Než jsem zaplatila kafe, vždycky jsem je zběžně přejela pohledem. Kandidáti na prezidenta: Bush versus Gore. Umřel jakýsi hlavoun, unesli něčí dítě, senátor zpronevěřil peníze, slavný sportovec zahýbá těhotné manželce. V New Yorku se toho dělo hodně – tady se věčně něco děje –, jenže nic z toho se mě netýkalo. V tom spočívá nádhera spánku: skutečnost zničehonic poodstoupila do pozadí a míhala se mi v myšlenkách stejně nahodile jako filmy či sny. Rázem bylo tak snadné přehlížet věci, které na mě neměly nejmenší vliv. Stávkující zaměstnanci metra. Hurikán pustošící město. Na ničem z toho mi nezáleželo. Mohli by si klidně přiletět mimozemšťani nebo hejna kobylek, a já bych si toho třeba i všimla, ale hlavu bych si s tím nelámala.

Když jsem potřebovala další léky, zašla jsem o tři bloky dál, do samoobsluhy s lékárnou Rite Aid. To vždycky bývala ošemetná výprava. Na chodníku První avenue se ve mně všechno svíralo. Cítila jsem se jako novorozeně: vzduch mě bolel, světlo píchalo, podrobnosti venkovního světa mi připadaly křiklavé a nepřátelské. Jedině ve dnech, kdy jsem podnikala tyhle výpravy, jsem si vypomáhala alkoholem – dala jsem si panáka vodky pokaždé, než jsem vyšla ven a procházela podél všech těch bister, kaváren a obchodů, kam jsem chodívala, když jsem ještě byla vzhůru a předstírala, že žiju. Ostatní pochůzky jsem důsledně omezovala na okolí našeho bloku.

Ve večerce dělali samí mladí Egypťani. Kromě psychiatričky doktorky Tuttleové, kamarádky Revy a vrátného v našem domě jsem pravidelně vídala jen je. Byli docela pohlední, zvlášť někteří. Vynikali ostrými rysy, mužnými čely a obočím ve tvaru housenek. Oči jako by si do jednoho zvýrazňovali linkami. Muselo se jich v tom krámku střídat tak šest – nejspíš bratři nebo bratranci. Odrazoval mě pouze jejich styl. Nosili mikiny s logy fotbalových klubů, kožené motorkářské bundy a zlaté řetízky s křížky, v rádiu měli vytrvale naladěnou místní stanici Z100. Smysl pro humor jim byl úplně cizí. Když jsem se sem přistěhovala, zkoušeli se mnou flirtovat, až mi to lezlo na nervy. Teprve když jsem se do jejich večerky začala šourat uprostřed noci s ospalky v očích a zaschlými slinami v koutcích úst, přestali usilovat o mou pozornost.

„Tady něco máte,“ sdělil mi jednou ráno zdejší prodavač a dlouhými hnědými prsty ukázal směrem k mé bradě. Odbyla jsem to mávnutím ruky. Později se ukázalo, že mi tam zaschla zubní pasta.

Když se ze mě za pár měsíců stala jejich pravidelná, ale soustavně rozespalá zákaznice, začali mě oslovovat „madam“, a pokud jsem chtěla kusovku (což se mi stávalo často), ochotně si ode mě brali padesáticenty. Mohla jsem si pro tu kávu dojít na spoustu jiných míst, jenže mně se v téhle večerce líbilo. Byla blízko, kafe tu dělali pořád stejně mizerné a taky jsem u pultu nemusela potkávat nikoho, kdo by si sem chodil pro briošku nebo latté bez pěny. Nemotaly se tu žádné usmrkané děti ani švédské chůvy. Žádní nanicovatí kravaťáci ani randící párečky. Tenhle obchůdek využívala dělnická třída: vrátní, doručovatelé, řemeslníci, číšníci, hospodyně. Vzduch tu byl trvale prosycený vůní laciných saponátů a slabým pachem plísně. Mohla jsem se spolehnout na místní zadýchaný mrazák plný zmrzliny, nanuků a plastových kelímků s ledovou tříští. Udržované plexisklové vitríny nad pultem neochvějně nabízely žvýkačky a sladkosti. Zdejší zboží bylo neměnné: krabičky cigaret vyrovnané jako vojáčci při raportu, ruličky stíracích losů, dvanáct různých značek stolní vody, pivo, sendviče, masové konzervy, balená šunka a sýry, které si jakživ nikdo nekoupil, tác se zatuchlými portugalskými rohlíky, košík v plastu baleného ovoce i celá jedna stěna časopisů, jimž jsem se kromě titulků vyhýbala. Snažila jsem se držet dál od všeho, co by mohlo stimulovat můj intelekt, zažehnout ve mně žárlivost nebo vzbudit úzkost. Procházela jsem kolem toho čtiva s hlavou sklopenou.

Čas od času se u mě v bytě objevila Reva s lahví vína a trvala na tom, že mi bude dělat společnost. Matka jí umírala na rakovinu, a proto – vedle řady dalších důvodů – jsem se s ní nechtěla vídat.

„Tys zapomněla, že přijdu?“ podivovala se ve dveřích a prosmýkla se kolem mě do obýváku. Rozsvítila. „Dohodly jsme se přece včera večer, pamatuješ?“

Obvykle jsem jí volala, když na mě začal zabírat ambien, solfoton nebo podobné pilulky. Údajně jsem si vždycky chtěla povídat jen o Harrisonu Fordovi nebo o Whoopi Goldbergové, jenže to jí nijak nevadilo. „Včera jsi mi odvyprávěla celou zápletku 48 hodin v Paříži. A o tý scéně, kde jedou v autě s kokainem, jsi mlela pořád dokola.“

„Emmanuelle Seignerová je v tom filmu fantastická.“

„Jo, přesně tohle jsi včera taky říkala.“

Vždycky když se Reva ocitla u mě na prahu, cítila jsem úlevu a současně podráždění, asi jako když člověka někdo vyruší v páchání sebevraždy. Ne že bych to chtěla skoncovat – vlastně jsem usilovala o pravý opak. Chápala jsem tuhle hibernaci jako sebezáchovný mechanismus v přesvědčení, že mi zachrání život.

„Tak šup do sprchy,“ zavelela návštěva vždycky cestou do kuchyně. „Vynesu pak odpadky.“

Měla jsem Revu na nějaké hlubší rovině ráda, ale už mi na ní všechno vadilo. Kamarádily jsme se spolu od vysoké – dost dlouho na to, aby nás spojovala už jedině naše minulost, propletenec zatrpklostí, vzpomínek, žárlivých scén, vykrucování se a šatů, které jsem jí kdysi půjčila pod podmínkou, že mi je vrátí vyčištěné, ale nestalo se. Pracovala jako sekretářka v pojišťovací společnosti v centru města. Byla jedináček, blázen do cvičení, na krku měla rudé mateřské znamínko ve tvaru Floridy a neustále převalovala v puse žvýkačku, což jí vyneslo namožené čelisti a skořicově-jablečný dech. Zvesela prosvištěla mým bytem, uvelebila se na područce křesla, okomentovala nepořádek, prohlásila, že jsem určitě zase zhubla, postěžovala si na práci a po každém doušku si do sklenice dolévala další víno.

„Nikdo nechápe, jaký to pro mě je,“ hudrala. „Čekají ode mě, že budu v jednom kuse skvěle naložená. A navíc se ti debilové chovají ke všem podřízenejm jako k hovnu. A já se na ně mám culit a vypadat hezky a posílat jim faxy? Ať se laskavě narvou do hajzlu a spláchnou. Ať zplešatěj a smažej se v pekle.“

Začala si se svým šéfem Kenem, ženáčem ve středním věku s děckem na krku. Připouštěla, že je jím úplně posedlá, a přesto se přede mnou pokoušela tajit, že už spolu šukají. Jednou mi předvedla jeho fotku ve firemní ročence: dlouhán, široká ramena, bílá košile, modrá kravata a obličej tak nepopsatelně nudný, jako kdyby ho rodiče odlili z plastu. Jenže Reva mívala slabost pro starší pány, tak jako já. Kluci v našem věku byli podle ní moc únavní, hrozně oddaní a nejistí. Jejím výhradám jsem rozuměla, přestože sama jsem se zatím s nikým takovým nespustila. Všichni mí dosavadní chlapi, mladí i ti starší, byli chladní a odtažití.

„To proto, že seš sama jako psí čumák,“ nadhodila. „Vrána k vráně sedá.“

Jako kamarádka byla Reva malicherná, láskyplná a nejistá, ale dovedla být taky pořádná tajnůstkářka a sem tam i pěkně blahosklonná. Nedokázala – nebo prostě nemínila – pochopit, proč se mi chce pořád jen spát. Donekonečna mi máchala čenich ve vysokých mravních zásadách, které zastávala, a vyčítala mi veškeré zlozvyky, které jsem si v průběhu let osvojila. Bez ustání brebentila o tom, jak si musím „sníst, co jsem si nadrobila“. To léto, kdy jsem začala spát první ligu, mě peskovala, že „plýtvám“ svou figurou, místo abych ji vystavovala v bikinách. A taky: „Kouření zabíjí.“ „Měla bys víc chodit na vzduch.“ „Jíš dost bílkovin?“ A tak dále.

„Revo, nejsem mimino.“

„Mám o tebe strach. Protože mi na tobě záleží. Protože tě mám ráda,“ tvrdila.

Od toho dne v prváku, kdy jsme se seznámily, se slůvkem nepřiznala k žádným byť jen vzdáleně „hříšným“ touhám. Ovšem ne že by byla dokonalá. „Žádná světice“ – tak by to shrnula máma. Léta jsem tušila, že se kamarádím s bulimičkou. Že tahle holka masturbuje s elektrickým masážním strojkem, protože by se styděla koupit si v sexshopu normální vibrátor. Věděla jsem, že se kvůli škole zadlužila a léta ždíme kreditky na maximum. Že v obchodě se zdravou výživou poblíž svého bytu na Upper West Side krade testovací vzorky z regálů s drogerií. Na spoustě věcí z její nacpané obří kosmetické tašky, kterou s sebou všude vláčela, jsem zahlédla samolepky TESTER. Nechala se ovládat marnivostí a touhou po lepším společenském postavení, což ostatně nebylo na Manhattanu nic tak výjimečného, jenže zrovna u ní mě tohle zoufalství obzvlášť dráždilo. Jak si potom člověk může vážit její inteligence? Byla tak posedlá značkovým zbožím, tolik se snažila přizpůsobit se a „zapadnout“. Podnikala pravidelné výpravy do Chinatownu na výprodeje luxusních kabelek. Jednou mi dala k Vánocům peněženku Dooney & Bourke. A sehnala nám i imitace klíčenek Coach.

Ironií osudu byla Revina snaha vypadat na úrovni zároveň její největší společenskou slabinou. „Nucená elegance není elegance,“ snažila jsem se jí jednou vysvětlit. „Šarm není jako účes. Buď ho máš, nebo ne. Čím víc se snažíš vypadat stylově, tím laciněji působíš.“ Nic ji neuráželo víc než přirozená krása, kterou mi osud dopřál. Když jsme se spolu jednou dívaly na videu na slaďák Před úsvitem, zeptala se mě: „Víš, že Julie Delpyová je feministka? Možná proto není hubenější. Kdyby byla Američanka, nikdy by neprošla castingem. Všimla sis, jak má rozměklý paže? Něco takovýho se u nás netoleruje. Špeky na rukou jsou v týhle zemi hotovej balvan na krku. Jako když neuděláš dobře maturitu. Když máš míň než čtrnáct set bodů, nikdo se s tebou nebaví.“

„Připadáš si šťastnější jen proto, že Julie Delpyová má oplácaný ruce?“

„Ne,“ odpověděla po chvilce přemýšlení. „Štěstím bych to nenazvala. Spíš uspokojením.“

Závist bylo dost možná to jediné, co se přede mnou Reva nesnažila tajit. Kdykoli jsem jí během našeho kamarádství vyprávěla, že mě potkalo něco dobrého, zakňourala: „To není fér.“ Opakovala to tak přesvědčivě, až se z toho stala taková naše průpovídka, cosi jako reklamní znělka, kterou unyle pronášela při každé vhodné příležitosti. Bezděčná reakce na moje dobré známky, na nový odstín rtěnky, na poslední nanuk z mrazáku, na drahý sestřih ze salonu. „To není fér.“ A já křížila prsty a nastavovala je mezi nás v předstírané snaze zamezit případnému uřknutí. Jednou jsem se jí zeptala, jestli její žárlivost souvisí s tím, že je Židovka, a jestli mám podle ní jako bílá protestantka život jednodušší.

„Můj původ s tím nijak nesouvisí,“ opáčila tehdy. Bylo to v čase kolem promoce, kdy jsem se dostala na seznam premiantů navzdory tomu, že jsem ve druháku zazdila půlku přednášek, zatímco Reva testy podělala. „To všechno proto, že jsem tlustá.“ Ani omylem. Ve skutečnosti byla moc hezká.

„Kéž by ses o sebe líp starala,“ prohodila při jedné z těch návštěv u mě v bytě, když jsem zase napůl klimbala. „Já to za tebe dělat nemůžu, pochop. A co se ti tak líbí na Whoopi Goldbergový? Vždyť ani není kdovíjak vtipná. Musíš se koukat na filmy, co tě povzbudí, třeba na špiona Austina Powerse. Nebo na něco s Julií Robertsovou a Hughem Grantem. Najednou seš jako Winona Ryderová z Narušení. Jenže ty vypadáš spíš jako Angelina Jolie. Ta tam hraje blondýnku.“

Starost o mé duševní zdraví vyjadřovala obvykle takhle. A ke všemu se jí nezamlouvalo, že jsem „na práškách“.

„Vážně bys na ty léky neměla pít,“ prohlásila a obrátila do sebe zbytek lahve. Přitom jsem si toho vína ani nelízla. Když jsme chodily na vysokou, spatřovala ve vymetání barů něco jako „chození na terapii“. Koktejl whisky sour do sebe klopila na ex a vykládala, že si tím udržuje vysoký stupeň tolerance. Nejspíš už tenkrát by se o ní dalo říct, že je alkoholička. S tou závislostí na práškách ale měla pravdu. Brala jsem jich víc než deset denně. Říkala jsem si ale, že mám všechno pod kontrolou. Bylo to celé úplně legitimní. Prostě jsem jen chěla pořád spát. Měla jsem plán.

„Nejsem žádná feťačka,“ bránila jsem se. „Jenom si dávám načas pauzu. Tohle prostě bude můj odpočinkový rok.“

„Ty se máš,“ odsekla. „Ani mně by nevadilo se načas na všechno vykašlat, akorát koukat na filmy a celý dny pochrupovat, ale nestěžuju si. Já si takovej luxus dovolit nemůžu.“ V opilosti zvedla nohy na konferenční stolek, shodila z něj moje špinavé oblečení i neotevřenou poštu a začala mlít o Kenovi. Líčila mi poslední díl jejich telenovely Romance z kanclu. Chlubila se, co zábavného podnikne o víkendu, pak zafňukala, že porušila poslední dietu a musí dřít ve fitku, aby to vynahradila. A nakonec se rozbrečela kvůli matce. „Už si s ní nemůžu povídat tak jako dřív. Je mi z toho hrozně smutno. Připadám si tak opuštěná. Jsem tak… tak příšerně sama.“

„Všichni jsme sami, Revo,“ namítla jsem. To se ví. Ona je sama. Já jsem sama. Lepší útěchu jsem jí poskytnout nedovedla.

„Chápu, že se u mámy musím připravit na nejhorší. Prognóza není dobrá. A to ani netuším, jestli mi doktoři o jejím stavu řekli všechno. Jsem z toho tak zoufalá. Prostě bych chtěla mít někoho, kdo by mě teďka objal, víš? Přijde ti to hodně ubohý?“

„Potřebovala bys to,“ přikývla jsem. „Zní to zoufale.“

„A ke všemu ten Ken. Já to prostě nezvládám. Než zůstat úplně sama, to se radši zabiju.“

„Aspoň máš na vybranou.“

Když jsem cítila, že bych snesla pár soust, objednaly jsme si saláty od Thajců a koukaly na filmy na placeném kanále. Ve skutečnosti jsem si mnohem radši pouštěla svoje videokazety, ale Reva pokaždé prahla po novinkách, co jsou „populární“ a „údajně dobrý“. Byla náležitě pyšná na to, že se vyzná v současné popkultuře. Vždycky znala aktuální drby o celebritách a řídila se nejnovějšími módními trendy. Já na to kašlala, kdežto ona četla Cosmopolitan a sledovala Sex ve městě. Byla hodně soutěživá, pokud šlo o vzhled a „životní moudrost“. Její závist působila vždycky povýšeně. Ve srovnání se mnou jí život „nenadělil tolik výhod“ a svým způsobem měla pravdu: já vypadala jako modelka a měla jsem peníze, které jsem si nevydělala vlastním přičiněním, nosila nepadělané značkové oblečení a jako hlavní obor jsem vystudovala dějiny umění, takže jsem byla „kultivovaná“, zatímco Reva pocházela z Long Islandu, na žebříčku půvabu byla tak osmička z desítky, což podle ní byla pouhá „newyorská trojka“, a měla diplom z ekonomie. „Obor pro křupany z Asie,“ škaredila se.

Bydlela na opačném konci města v třípatrovém činžáku bez výtahu, kde to páchlo jako zpocené tepláky okořeněné olejem z hranolků, dezinfekcí a třetiřadou voňavkou. Dala mi sice od toho bytu náhradní klíče, hned jak se nastěhovala, ale já tam za pět let byla jen dvakrát. Daleko radši ona navštěvovala mě. Nejspíš se jí zamlouvalo, když ji náš vrátný v hale zdravil jako starou známou, když se mohla svézt přepychovým výtahem se zlatými tlačítky a pozorovat, jak si všeho toho luxusu nevážím. Nevím, co to s ní bylo. Nedokázala jsem se jí zbavit. Zbožňovala mě, ale taky mě nenáviděla. Můj boj s utrpením vnímala jako krutou parodii na vlastní neštěstí. Já si samotu a bezcílnost vybrala, kdežto ona vzdor vší dřině nezískala, po čem její srdce tolik prahlo. Neměla manžela, děti ani zářnou kariéru. Takže když jsem začala soustavně spát, nejspíš čerpala nemalé zadostiučinění z pohledu na to, jak se měním v lenivou povalečku, jelikož léta doufala, že přesně tohle mě nemine. Nebavilo mě s ní ustavičně soupeřit, ale štvalo mě to ze zásady, a tak jsme se hádaly. Tak to asi chodí, když má holka sestru – někoho, kdo ji má rád natolik, aby ji dokázal upozornit i na nedostatky. I když u mě byla o víkendu a zdržela se až do večera, odmítala v mém bytě přespat. Ne že bych to po ní chtěla, ale vždycky kolem toho dělala drama, jako by najednou měla spoustu povinností, které člověk jako já ani trochu nechápe.

Jednou takhle pozdě jsem si ji vyfotila polaroidem a strčila si ten snímek za rám zrcadla v obýváku. Reva si to vyložila jako láskyplné gesto, zato mně ta fotka měla ve skutečnosti připomínat, jak mizivou radost mám z její přítomnosti. To všechno pro případ, že by mě později, až zase budu pod vlivem léků, napadlo jí zavolat.

„Půjčím ti svoje cédéčka na posilování sebedůvěry,“ nabízela se, když jsem jí naznačila, že si s něčím dělám starosti nebo mám z něčeho strach.

Byla zatížená na motivační publikace a semináře, při kterých se obvykle smíchá nějaká nová dietní metoda s péčí o rozvoj osobnosti nebo s technikami, jak navázat úspěšný vztah, a prodá se to jako systém, který „naučí mladé ženy plně využít svého potenciálu“. Co pár týdnů objevila nějaký nový životní model a já pak musela poslouchat, jak pro něj horuje. „Nauč se vycítit, kdy jsi unavená,“ radila mi jednou. „Spousta žen se dneska moc vyčerpává.“ Spásné tipy z příručky Využijte svůj den na maximum zahrnovaly například rady, jak si v neděli večer nachystat oblečení na celý pracovní týden dopředu.

„Tak se aspoň po ránu nebudeš zdržovat váháním.“

Bytostně jsem nesnášela, když vedla tyhle řeči.

„Vyraž si se mnou do Saints. Pořádají tam dámskou jízdu. Až do jedenácti pití pro holky zdarma. Hned se ti udělá daleko líp.“ Uměla mistrovsky propojovat životní moudra se sebepitomější záminkou, proč se zlískat do němoty.

„Necítím se na to, abych šla mezi lidi, Revo,“ odpověděla jsem.

Zadívala se na svoje prstýnky a chvíli si s nimi pohrávala, poškrábala se na krku a pak sklopila oči k podlaze.

„Chybíš mi,“ pronesla trochu pisklavě. Zřejmě doufala, že mi to pronikne až do srdce přes všechen ten nembutal, co jsem od rána spolykala.

„Nejspíš už bychom se neměly kamarádit,“ navrhla jsem a natáhla se na pohovku. „Když o tom tak uvažuju, nevidím žádný důvod, proč to prodlužovat.“

Chvíli tam jen tak seděla a mnula si dlaně o stehna. Po pár minutách mlčení ke mně vzhlédla a přitiskla si prst pod nos, což dělala vždycky, když jí bylo do breku. Jako by si hrála na Hitlera. Přetáhla jsem si svetr přes hlavu, zaťala zuby a snažila se nerozesmát, zatímco ona posmrkávala, kňourala a pokoušela se uklidnit.

„Jsem tvoje nejlepší kamarádka,“ řekla plačtivě. „Nemůžeš mě jen tak odstřihnout. Ty se chceš zničit.“

Shrnula jsem svetr z hlavy, abych mohla nasát dým z cigarety. Reva si odehnala kouř od obličeje a předstírala, že kašle. Pak se ke mně obrátila ve snaze opevnit se tím, že s nepřítelem naváže oční kontakt. Z jejího pohledu čišela hrůza. Jako by zírala do černé jámy, kam může každou chvíli spadnout.

„Já se aspoň snažím změnit a jít za tím, co chci,“ prohlásila. „Co ty chceš od života? Kromě spaní?“

Tenhle sarkasmus jsem se rozhodla ignorovat.

„Chtěla jsem se stát malířkou, ale nemám ani špetku talentu.“

„A ten je na to potřeba?“

To byla možná nejchytřejší věta, jakou kdy vyslovila.

„Jo.“

Vstala, přeťapkala na jehlách po podlaze a tiše za sebou zavřela. Hodila jsem do sebe pár xanaxů, zajedla je sušenkami a zírala na zkrabacený potah na prázdném křesle. Pak jsem vstala, pustila si Zelený svět a tak napůl jsem ho sledovala, zatímco jsem podřimovala na pohovce.

Zavolala za půl hodiny a nechala mi zprávu v hlasové schránce. Prý mi odpouští, že jsem ranila její city. Údajně si dělá starosti o moje zdraví, ale má mě ráda a neopustí mě „za žádnou cenu“. Když jsem ty řeči poslouchala, povolily mi svaly v čelisti, jako bych už celé dny zatínala zuby. Kdoví, třeba jsem to i dělala. Pak jsem si Revu představila, jak se šourá samoobsluhou a vybírá si jídlo, které doma sní a vzápětí vyzvrací. Její oddanost mi přišla směšná. Jedině díky ní jsme to dál táhly spolu.

„To bude v pohodě,“ prohodila jsem, když se mi svěřila, že její máma začala třetí cyklus chemoterapie.

„Hlavně nevyšiluj,“ varovala jsem ji, když se matčin nádor rozšířil do mozku.

Nedokážu ukázat prstem na žádný konkrétní podnět, na žádný spouštěč, který by mě přiměl začít hibernovat. Zpočátku jsem jenom chtěla něčím utlumit svoje myšlenky a neustálé soudy, poněvadž jsem kvůli té neutuchající palbě už málem cítila nenávist ke všemu a ke všem. Doufala jsem, že se pro mě život stane snesitelnějším, když můj mozek zpomalí a nevpustí ke mně okolní svět. V lednu 2000 jsem začala docházet za doktorkou Tuttleovou. Začalo to tak nevinně: trýznily mě pocity zoufalství, úzkosti, přála jsem si uniknout ze své mysli i ze svého těla – a Tuttleová mi potvrdila, že nezažívám nic neobvyklého. Nebyla to moc dobrá psychiatrička. Našla jsem ji v telefonním seznamu.

„Zastihla jste mě v příhodnou chvíli,“ oznámila, když jsem jí volala poprvé. „Zrovna jsem domyla nádobí. Odkud máte moje číslo?“

„Ze Žlutých stránek.“

Ochotně jsem sama sebe přesvědčovala, že jsem si ji vybrala čirou náhodou, a tudíž že náš vztah odráží cosi osudového a svým způsobem božského, nicméně popravdě řečeno to byl jediný cvokař, který mi v úterý v jedenáct večer zvedl telefon. Než jsem se dovolala k ní, namluvila jsem dvanáct vzkazů do záznamníků jejích kolegů.

„Největší hrozbou pro naše mozky jsou dneska mikrovlnné trouby,“ vysvětlila mi ten večer do telefonu. „Mikrovlny, rádiové vlny. A teď i ty převaděče mobilního signálu se všemi frekvencemi, o kterých nemáme ani tuchy. Jenže to není můj obor. Já léčím duševní onemocnění. Pracujete pro policii?“

„Ne, pracuju pro obchodníka s uměním v jedné galerii v Chelsea.“

„Jste z FBI?“

„Ne.“

„Ze CIA?“

„Ne, proč?“

„Tyhle otázky prostě musím klientovi vždycky položit. Jste z Úřadu pro potírání drog? Z Úřadu pro kontrolu potravin a léčiv? Z nějaké neziskovky? Jste soukromá vyšetřovatelka najatá soukromou nebo vládní institucí? Pracujete pro zdravotní pojišťovnu? Jste dealerka drog? Narkomanka? Lékařka? Studentka medicíny? Sháníte léky pro přítele, popřípadě pro zaměstnavatele, který vás nějak vydírá? Pro NASA?“

„Řekla bych, že ze všeho nejvíc trpím nespavostí.“

„Asi jste taky závislá na kofeinu, co?“

„To nevím.“

„Radši ho pijte dál. Kdybyste znenadání přestala, zešílíte z toho. Skuteční insomniaci mívají halucinace, ztrácejí pojem o čase a trpí výpadky paměti. Zní vám to povědomě?“

„Někdy si připadám mrtvá,“ odvětila jsem, „a taky všechny nenávidím. Počítá se to?“

„Ovšemže počítá. Rozhodně ano. Určitě vám dokážu pomoct. Pouze po nových pacientech obvykle požaduji, aby ke mně přišli na vstupní patnáctiminutový pohovor, abychom se navzájem ujistili, že si budeme vyhovovat. Což je zdarma. A ještě vám radím, abyste si termíny našich schůzek někam zapisovala. Pokud svou návštěvu u mě nezrušíte nejpozději čtyřiadvacet hodin před dohodnutým sezením, jste povinna uhradit plnou taxu. Znáte lepicí papírky Post-it? Pořiďte si je. Nachystám vám k podpisu jisté dokumenty a smlouvy. A teď si zapište tohle.“

Načež mi sdělila, že mám přijít druhý den v devět ráno.

Ordinovala u sebe doma, v činžáku na Třinácté ulici poblíž Union Square. Čekárna byla tmavá. Budila spíš zdání salonku obloženého dřevem a plného napodobenin viktoriánského nábytku, kočičích hraček, misek se sušenými květinami, červených svíček, slaměných věnců a stohů ohmataných čísel magazínu National Geographic. Na toaletách číhala halda umělých květin a dekorací z pavího peří. Na umyvadle se vedle obrovské kostky popraskaného šeříkového mýdla vyjímala dřevěná miska s oříšky, zamaskovaná v mušli. To mě zmátlo. Soukromé toaletní potřeby měla tahle doktorka schované ve velkém proutěném koši ve skříňce pod umyvadlem. Používala různé antimykotické pudry a steroidní krémy na předpis; její šampon, mycí gel i tělová emulze voněly po levanduli a fialkách. Zubní pasta měla fenyklovou příchuť. Ústní voda z lékárny. Když jsem si trošku dala, chutnalo to jako lok z moře.

Při úvodním setkání na sobě doktorka Tuttleová měla pěnový krční límec – prý po „nehodě taxíku“ – a na klíně obézního mourka, jehož označovala „můj nejstarší“. Předtím mě v čekárně upozornila na nenápadné žluté obálky. „Až příště přijdete, nadepište ji svým jménem a dovnitř vložte šek,“ vysvětlovala. „Hotové peníze patří sem,“ navázala a poklepala na dřevěnou kasičku na svém stole. Podobné se v kostelích používají na milodary nebo platby za votivní svíce. Vybledlá pohovka v její ordinaci byla samý kočičí chlup a na protějším konci se válela hromádka panenek s oprýskanými porcelánovými obličeji. Na psacím stole byla nedojedená müsli tyčinka a jídelní krabičky s hroznovým vínem a nakrájeným melounem. Stál tam taky stařičký mamutí počítač a vedle něj se kupily další výtisky měsíčníku National Geographic.

„Tak co vás sem přivádí?“ zajímala se. „Deprese?“ Už si přichystala bloček s recepty.

Měla jsem v plánu lhát. Pečlivě jsem si tu báchorku promyslela. Svěřila jsem se jí, že už půl roku pořádně nespím, a postěžovala jsem si taky na úzkost a nervozitu při kontaktu s lidmi. Když jsem recitovala tenhle naučený projev, došlo mi, že leccos z toho je pravda. Netrpěla jsem sice bůhvíjakou nespavostí, ale rozhodně jsem se cítila nešťastná. A když jsem to před doktorkou Tuttleovou vyslovila, bylo to podivně osvobozující.

„Chci něco, co by mě utlumilo, to vím jistě,“ uzavřela jsem. „A něco, co by otupilo pocit osamělosti. Už si nevím rady. Navíc jsem sirotek,“ dodala jsem. „A podle všeho trpím posttraumatickou stresovou poruchou. Moje matka spáchala sebevraždu.“

„Jak?“ zbystřila doktorka Tuttleová.

„Podřezala si zápěstí,“ zalhala jsem.

„Dobře že jste mi to pověděla.“

Vlasy měla zrzavé, husté a kudrnaté. Ten fixační límec kolem krku už nejspíš nasál spoustu skvrn od kávy i od jídla a hrnul jí kůži na krku pod bradu. Obličej měla jako bloodhound, povislý a plný záhybů, a propadlé oči se jí ztrácely pod drátěnými brejličkami se skly jako od zavařovaček. Vlastně jsem jí nikdy pořádně neviděla do očí. Předpokládala jsem, že se v nich zračí šílenství, protože je měla černé a pichlavé jako vrána. Psala dlouhým nachovým perem s nachovou chocholkou na vršku.

„Oba rodiče mi zemřeli, když jsem byla na vysoké,“ pokračovala jsem. „Před pár lety.“

Chvíli na mě mlčky utkvěla pohledem. Pak se zaměřila na bloček s recepty.

„S pojišťovnami to skoulet umím,“ pronesla věcně. „Vím, jak to s nimi sehrát podle pravidel, co si samy určily. Spíte vy vůbec?“

„Ani moc ne.“

„Zdají se vám sny?“

„Jen samé noční můry.“

„Chápu. Spánek je v tomhle stavu klíčový. Většina lidí potřebuje víc než čtrnáct hodin. Moderní doba nás nutí žít nepřirozeně. Pořád jen samá práce. Samá aktivita. Nejspíš moc dřete.“ Zatímco mluvila, vypisovala kolonky. „Mám radši výraz radovánky než potěšení,“ prohlásila. „A výrazu štěstí se v praxi vyhýbám. Takové štěstí je příliš svazující. Měla byste vědět, že dokážu rozlišovat jemné odstíny lidského života. Kvalitní odpočinek je pro radovánky pochopitelně nezbytnou podmínkou. Znáte to slovo? Radovánky?“

„Ano. Jako… Dům radovánek,“ odpověděla jsem.

„Smutná kniha,“ pravila doktorka Tuttleová.

„Nečetla jsem ji.“

„Radši to nedělejte.“

„Ale četla jsem od Edith Whartonové Věk nevinnosti.“

„Takže jste vzdělaná.“

„Chodila jsem na Kolumbijskou.“

„To je pro mě přínosná informace, ovšem vám to ve vašem stavu moc nepomůže. Vzdělání pojí s úzkostí přímá úměra, jak zajisté víte, pokud jste chodila na Kolumbijskou. Co jídlo? Stravujete se pravidelně? Máte nějaká dietní omezení? Když jste sem vešla, vybavily se mi Farrah Fawcettová a Faye Dunawayová. Napadá vás souvislost? Nemáte dojem, že vám chybí tak deset kilo do ideálního BMI?“

„Myslím, že kdybych se mohla vyspat, chuť k jídlu se mi vrátí,“ ozvala jsem se. Lež jako věž. Už tehdy jsem spala nejmíň dvanáct hodin, od osmi do osmi, a zadoufala jsem, že prášky od ní mi pomůžou prospat celé víkendy.

„Při pokusech s potkany vyšlo najevo, že proti nespavosti pomáhá denní meditace. Osobně sice nejsem věřící, ale mohla byste zajít do kostela nebo do synagogy a požádat tam o radu, která by přispěla k nalezení vašeho vnitřního míru. Kvakeři působí jako velmi rozumní lidé. Hlavně dejte pozor na sekty. Často jsou to jen pasti na zotročení mladých žen. Jste sexuálně aktivní?“

„Ani ne,“ odpověděla jsem.

„Nebydlíte poblíž jaderné elektrárny? Nebo poblíž vedení vysokého napětí?“

„Bydlím na Upper East Side.“

„Jezdíte metrem?“

Tehdy jsem jezdila metrem do práce dennodenně.

„Mnohé duševní choroby se mezi lidmi šíří v uzavřených veřejných prostorech. Cítím, že vaše mysl je velmi ovlivnitelná. Máte nějaké koníčky?“

„Sledování filmů.“

„To je zábavné rozptýlení.“

„Jak přiměli pokusné potkany meditovat?“ chtěla jsem vědět.

„Viděla jste někdy, jak se hlodavci v zajetí rozmnožují? Rodiče svoje děti sežerou. Přesto je nesmíme démonizovat. Dělají to ze soucitu. Pro dobro svého druhu. Trpíte nějakými alergiemi?“

„Na jahody.“

Po téhle odpovědi doktorka odložila propisku a zadívala se do prázdna. Zřejmě prodlévala v myšlenkách.

„Někteří potkani si ovšem démonizaci zaslouží,“ pronesla po chvíli. „Přinejmenším určití jedinci.“ Chopila se rázně propisky, až se nachové peří otřáslo. „Avšak jakmile začneme zevšeobecňovat, vzdáváme se práva na sebeurčení. Doufám, že mi rozumíte. Hlodavci jsou k naší planetě velmi loajální. Vyzkoušejte tohle,“ vybídla mě a podala mi štůsek předpisů. „Nevyzvedávejte si všechno najednou. Potřebujeme je ukolébat, aby nám nedali stopku.“ Ztěžka vstala a otevřela skříňku plnou vzorků léčiv. Pár balení vytáhla na stůl. „Dám vám na to igelitku. V zájmu diskrétnosti,“ nabídla. „Nejdřív si vyzvedněte lithium a haldol. Ve vašem případě bude vhodné vrhnout se do léčby po hlavě. Tak aspoň později, kdybychom potřebovaly vyzkoušet něco méně obvyklého, nebude vaše pojišťovna překvapená.“

Nemůžu doktorce Tuttleové její mizerné rady vyčítat. Koneckonců to já si ji vybrala a stala se její pacientkou. Dala mi všechno, co jsem po ní chtěla, a já jí za to byla vděčná. Bezpochyby se najde řada podobných, ale lehkost, s jakou jsem ji objevila, i okamžitá úleva, kterou mi léky od ní přinesly, ve mně vzbudily přesvědčení, že jsem narazila na farmaceutickou šamanku, čarodějku, kouzelnici. Někdy jsem přemítala, jestli se mi to celé nezdá. A pokud by ta paní byla pouhým výplodem mé představivosti, bylo legrační, že jsem si radši nevymyslela někoho, kdo se podobá mým oblíbeným hrdinkám – třeba Whoopi Goldbergové.

„Kdybyste na sobě pozorovala něco podezřelého, zavolejte si záchranku. Pamatujte, 911,“ nabádala mě doktorka Tuttleová. „Řiďte se rozumem, pokud to bude nutné. Bohužel nelze dopředu stanovit, jak na vás ty léky zapůsobí.“

Ze začátku jsem si každé nové prášky od ní nejprve vyhledala na internetu a snažila se odhadnout, kolik úlevného spánku denně mi můžou poskytnout. Jenže tohle farmaceutické čtení jako by ty pilulky zbavovalo jejich kouzla. Schopnost usnout se pak jevila triviálně, jako kterákoli jiná tělesná funkce, třeba kýchání, vylučování nebo ohýbání kloubů. „Vedlejší účinky a varování“ popsané na webu byly znepokojující a obavy z nich roztáčely můj mozek do vyšších obrátek, což byl přesný opak toho, co jsem od léčby čekala. A tak jsem si vyzvedávala přípravky pod slibnými názvy Neuroproxin, Maxiphenphen, Valdignore a Silencior a občas jsem je míchala dohromady, ačkoli většinou jsem ve velkém brala jenom léky na spaní a doplňovala je seconalem nebo nembutalem, když jsem se cítila podrážděná, valiem nebo libriem, když se dostavila špatná nálada, a placidylem nebo noctecem a miltownem, když mě ten smutek přemohl.

Za pár týdnů jsem nashromáždila působivou sbírku psychofarmak. Na každé krabičce bylo nakreslené varování v podobě zavřeného oka a lebky se zkříženými hnáty. „Neužívejte v těhotenství.“ „Užívejte s jídlem nebo mlékem.“ „Skladujte na suchém místě.“ „Může vyvolávat ospalost.“ „Může vyvolávat závratě.“ „Neužívejte současně s aspirinem.“ „Tablety nedrťte.“ „Tablety nežvýkejte.“ Každý normální jedinec by se děsil, co tyhle léky provedou s jeho zdravím. Ani já nebyla tak naivní, abych si tu hrozbu nepřipouštěla. Otce mi rakovina sežrala zaživa. Vzpomínala jsem i na matku, ležící v nemocnici v chuchvalci hadiček po mozkové mrtvici. Moje kamarádka z dětství podlehla selhání jater, když si na střední škole vzala dva různé léky na chřipku. Život je křehký a pomíjivý, musíme být tedy jaksepatří opatrní, ale jestli je tu šance, že budu spát a spát, dokud se nestanu novým člověkem, pak jsem ochotná tohle riziko podstoupit. Navíc jsem si říkala, že jsem přece dost chytrá na to, abych poznala, že mě nějaký lék může skolit. Než by k tomu došlo, než by mi stačilo selhat srdce, popraskat cévka v mozku nebo se spustit vnitřní krvácení, než bych stačila podlehnout nutkání vrhnout se ze svého okna v šestém patře, přihlásily by se prorocké noční můry. Sama sebe jsem ujišťovala, že pokud dokážu celé dny prospat, všechno dobře dopadne.

Sem do bytu na Východní osmdesáté čtvrté ulici jsem se přestěhovala v roce 1996, rok po promoci na Kolumbijské. Do léta roku 2000 jsem jedinkrát nepromluvila na žádného ze sousedů – téměř čtyři roky absolutního ticha ve výtahu, kde každé svezení znamená postávat mezi lidmi hypnoticky zírajícími do prázdna. Mí sousedé měli většinou něco přes čtyřicet, byli sezdaní a bezdětní. Vesměs dokonale upravení lidé s dobře placenou prací. Spousta kabátů v odstínu velbloudí srsti, spousta černých kožených kufříků. Šály Burberry a perlové náušnice. V našem domě bydlelo i pár hlučných žen mého věku, které jsem občas vídala tlachat do telefonů a venčit trpasličí pudly. Připomínaly mi Revu, ale nejspíš měly víc peněz a míň komplexů. Tohle je přece Yorkville, Upper East Side. Jeho obyvatelé jsou upjatí. Když jsem se v pyžamu a pantoflích šourala přes halu směrem k večerce, připadala jsem si jako zločinec, ale bylo mi to fuk. Jediní sousedé, kteří tu působili podobně nespořádaně, byli postarší Židé z bytů s regulovaným nájemným. Jenže já byla vysoká, štíhlá a blond, mladá a hezká. Mohla jsem se spolehnout, že i ve stavu vrcholné zanedbanosti vypadám pořád dobře.

Náš dům měl sedm pater, byl betonový a opatřený vínovými markýzami, zkrátka anonymní činžák v ulici jinak zastavěné dokonale upravenou blokovou zástavbou, kde se před každým vchodem tyčí cedulka s varováním, aby lidé nenechávali psy močit na vstupní schodiště, protože se tím ničí pískovec. „Važme si těch, kdo tu byli před námi, i těch, kdo přijdou po nás,“ stálo na jedné z nich. Muži odsud dojížděli za prací do centra taxíkem. Ženy si nechávaly píchat botox, všívat prsní implantáty a nasazovat vaginální „svorky“, aby měly kundičky pořád těsné pro svoje manžely i osobní trenéry. Aspoň tohle mi tvrdila Reva. Doufala jsem, že mě Upper East Side ochrání před soutěžemi krásy a kohoutími zápasy umělecké scény, pro kterou jsem v Chelsea „pracovala“. Jenže život v okrajové čtvrti velkoměsta mě nakazil svým vlastním virem, sotva jsem se sem nastěhovala. Snažila jsem se stát jednou z těch blondýn, které ve sportovních oblečcích rázují sem tam podél řeky, v uších jsem měla bezdrátová sluchátka jako nějaká namyšlená kráva, abych si mohla povídat – s kým? S Revou?

O víkendech jsem zpočátku podnikala to, co se od mých vrstevnic v New Yorku očekává: chodila na detox, na kosmetiku, do kadeřnictví na zesvětlení pramínků, posilovala v předraženém fitcentru, nechala se tam mydlit a masírovat v turecké lázni, až jsem z toho málem přestávala vidět, a večer jsem vyrážela za zábavou ve střevíčkách, které se mi zařezávaly do nohou a vyvolávaly bolesti v bedrech. V galerii jsem čas od času potkávala zajímavé muže. Období, kdy jsem spala s kdekým, střídala taková, kdy jsem nespala s nikým. Nikdy z toho nebyla „láska“. Reva častokrát vykládala o tom, že se hodlá „usadit“. To mi znělo jako smrt zaživa.

„Radši budu sama, než abych se stala něčí domácí prostitutkou,“ oponovala jsem.

Touha po romantickém vztahu se ovšem tu a tam vynořovala s Trevorem, mým ustavičně se vracejícím expřítelem, prvním a jediným. Bylo mi teprve osmnáct a chodila jsem první rok na vysokou, když jsem ho poznala na halloweenském večírku v bytě poblíž Battery Parku. Přišla jsem tam tenkrát s partou asi deseti holek z dívčího spolku, jehož jsem byla členkou. Můj halloweenský kostým byl jako u většiny dívek pouhou záminkou, abych se mohla promenovat po městě v ohozu děvky. Vyšňořila jsem se jako inspektorka Rizzoliová, postava z komedie Osudná droga, kterou hrála Whoopi Goldbergová. Na začátku toho filmu pracuje v přestrojení za štětku. Abych ji napodobila, natupírovala jsem si vlasy, oblékla si pouzdrové šaty a boty na jehlách, zlaté sako a sluneční brýle s bílými obroučkami, styl „kočičí oči“. Trevor na sobě měl kostým Andyho Warhola: blond paruku do mikáda, černé brýle s nápadně tlustými obroučkami, pruhované tričko na tělo. Už od pohledu na mě působil jako svobodomyslný, chytrý a zábavný mladík. Sekla jsem se ve všech ohledech. Odešli jsme z mejdanu spolu a celé hodiny prochodili po okolí. Lhali jsme jeden druhému o tom, jak spokojeně si žijeme, o půlnoci si koupili pizzu, nasedli na přívoz na Staten Island, jezdili s ním tam a zase zpátky a dívali se, jak vychází slunce. Dala jsem mu svoje telefonní číslo na kolej. Když mi za dva týdny konečně zavolal, byla jsem jím už doslova posedlá. Celé měsíce si mě držel v záloze, pevně, ale bezpečně od těla – nóbl jídla v restauracích, občas opera nebo balet. O panenství mě připravil na Valentina v horské chatě ve Vermontu. Nebyla to příjemná zkušenost, ale já spoléhala na to, že ví o sexu víc než já, takže když se ze mě skulil a ohlásil: „To bylo úžasný,“ věřila jsem mu. Bylo mu třiatřicet, pracoval pro banku Fuji ve Světovém obchodním centru, nosil obleky šité na míru a posílal pro mě auta – nejdřív na kolej a v dalším ročníku do domova sesterstva, kde jsem si sehnala pokoj. Napájel mě vínem a všelijak hostil. A potom mě bezostyšně žádal, abych mu ho kouřila na zadním sedadle taxíků, které pak v práci vyúčtovával. Brala jsem to jako potvrzení jeho mužnosti. Všechny moje „sestry“ souhlasily – podle nich byl „kultivovaný“. Dělalo na mě dojem, jak Trevor ochotně mluví o svých pocitech, což jsem předtím s žádným mužem nezažila. „Jsem tak smutný, protože moje máma je teď soustavně zhulená.“ Mockrát jel na služební cestu do Tokia anebo do San Franciska na návštěvu za svou sestrou. Byli dvojčata a já ji podezírala, že ho od chození se mnou odrazuje.

Poprvé se se mnou rozešel už tenkrát v prváku, protože jsem byla „moc mladá a nedospělá“. „Nikdo po mně nemůže chtít, abych ti pomáhal překonat pocity opuštěnosti,“ vysvětloval mi. „To je na mě moc velká zodpovědnost. Zasloužíš si chodit s někým, kdo doopravdy podpoří tvůj citový rozvoj.“ A tak jsem strávila léto na severu státu u našich a vyspala se s jedním středoškolákem, který byl mnohem smyslnější a projevoval i větší zájem o to, jak „funguje“ klitoris – jenom neměl dost trpělivosti, aby se to pořádně naučil s tím mým. Nicméně tenhle úlet mi pomohl. Získala jsem zpátky trošku ztracené sebedůvěry tím, že jsem k tomu klukovi nic necítila, akorát jsem ho využila. Do září, kdy jsem se nastěhovala do domova sesterstva Delta Gamma, jsme byli s Trevorem zase spolu.

V průběhu dalších osmi let Trevor opakovaně přicházel o sebeúctu ve vztazích se staršími ženami (to jest ženami svého věku) a vracel se ke mně, aby si ji zase obnovil. Já byla vždycky k mání. Pravda, čas od času jsem se s někým vyspala, ale nikdy jsem neměla jiného skutečného „partnera“, pokud se Trevorovi vůbec dalo tak říkat. On by s tím označením rozhodně nesouhlasil. Na vysoké jsem sice prožila spoustu jednorázovek, když jsme zrovna byli od sebe, jenže nic, co by stálo za zopakování. Když jsem dostudovala a vrhla se do víru dospělosti – už jako sirotek –, dodalo mi zoufalství odvahu a nejednou jsem na Trevora naléhala, aby se ke mně vrátil. Slyšela jsem v telefonu, jak mu tvrdne pták, kdykoli jsem mu volala a škemrala, aby mě přišel obejmout. „Uvidím, jak to budu stíhat.“ A pak byl u mě a já se v jeho náruči tetelila jako dítě, kterým jsem uvnitř ještě pořád byla, omdlévala jsem vděčností za projevenou chápavost, vychutnávala si váhu jeho těla v posteli. Jako by v mých očích ztělesňoval božského posla, spřízněnou duši, srdnatého zachránce, to všechno naráz. A on ochotně strávil noc u mě v bytě na Východní osmdesáté čtvrté a čerpal tam suverenitu, o kterou ho připravil předchozí vztah. Protivilo se mi, když jsem sledovala, jak se v něm ta znovunabytá moc probouzí. Jednou prohlásil, že má strach, aby mě nešukal „moc vášnivě“, protože mi nechce zlomit srdce. A tak mě šukal efektivně a sobecky – a sotva se udělal, oblékl se, zkontroloval pager, učesal se, políbil mě na čelo a odporoučel se.

Jednou jsem se ho zeptala: „Kdyby sis mohl do konce života vybrat buď jen kouření, nebo jen šoustání, co by to bylo?“

„Kouření,“ odpověděl.

„Není to trochu teploušský?“ prohodila jsem. „Dávat puse přednost před píčou?“

Týdny pak se mnou nepromluvil.

Jenže když on měl metr devadesát. A taky byl čistotný, fit a sebevědomý. Dala bych mu milionkrát přednost před všemi těmi hipsterskými neotesanci, které jsem vídala ve městě nebo v galerii. Můj obor na vysoké – dějiny umění – z nějakého důvodu oplýval právě tímhle specifickým druhem mladých mužů. Tihle intelektuálští spratci převládali ve většině oborů, kde se po studentech žádá tvořivost. Tvořili alternativu k většinovým, úzkostlivě heterosexuálním a úzkoprse vymydleným hošíkům z bratrstev, a na dějinách umění před nimi nebylo úniku. Tihle týpkové četli v metru Nietzscheho, Prousta nebo Davida Fostera Wallace a zapisovali si brilantní úvahy do černých notýsků Moleskine. Pivní pupky, nohy jako tyčky, mikiny na zip s kapucemi, tmavomodré kabáty nebo parky v odstínu khaki, tenisky New Balance, pletené čepice, plátěné tašky přes rameno, ruce nedochůdčete a chlupaté klouby, sem tam i jelení paroží vytetované na chabém bicepsu. Balili si cigarety, se zubním kartáčkem to zrovna nepřeháněli a za týden bez mrknutí oka utratili sto dolarů za kafe. Do galerie Ducat, kde jsem pracovala, chodívali se svými mladšími přítelkyněmi, většinou Asiatkami. „Asijskou holku si hledají kluci s malým pérem,“ rýpla si jednou Reva. Poslouchala jsem je, jak před nimi plácají nesmysly o umění. Stěžovali si na to, že jejich konkurenti prorazili. Měli pocit, že mají nárok být obdivovaní, vlivní, oslavovaní pro svou genialitu, že si zaslouží být zbožňovaní. A přitom se na sebe stěží dokázali podívat do zrcadla. Podle mě byli všichni na benzodiazepinu. Většinou bydleli v Brooklynu, což byl další důvod, proč jsem osudu blahořečila za byt v Upper East Side. Tam nikdo neposlouchal Moldy Peaches. A všem tam byly naprosto ukradené věci jako „umělecká ironie“, Dogma 95 nebo Klaus Kinski.

Nejhorší bylo, že tihle kluci se snažili prezentovat svou nejistotu jako „citlivost“ – a že jim to procházelo. Tak tohle budou jednou ředitelé galerií a šéfredaktoři uměleckých magazínů. Zaměstnají mě, jen když si budou myslet, že bych s nimi šla do postele. Jenže když jsem se s nimi ocitla na nějakém večírku nebo v baru, byla jsem pro ně vosk. Byli natolik pohlcení vlastní důležitostí a konverzováním s podobnými existencemi, až to budilo dojem, že s jejich nesmírně závažnými rozhodnutími stojí a padá svět. Dávali mi najevo, že se nemůžou nechat rozptýlit „číčou“. Popravdě řečeno se spíš vagin děsili – děsili se toho, že by si nerozuměli ani s tak pěknou a růžovou, jakou mám já, a styděli se za svou sexuální nezpůsobilost, děsili se vlastních ptáků i sebe sama. Proto se soustředili na „abstraktní ideje“ a vypěstovali si závislost na alkoholu, za kterou skrývali sebeopovržení, jemuž radši přezdívali „existenciální únava“. Bylo lehké si představovat, jak tihle kluci masturbují při myšlenkách na herečky typu Chloë Sevigny, Selmy Blairové nebo Leelee Sobieské. Anebo Winony Ryderové.

Když masturboval Trevor, nejspíš si při tom představoval Britney Spearsovou. Nebo Janis Joplinovou. Tohle pokrytectví jsem nikdy nechápala. A sám nikdy nechtěl „klečet u oltáře“. Na prstech jedné ruky bych spočítala, kdy mi to udělal pusou. Když se o to náhodou pokoušel, neměl ponětí, co dělat, ale rád se nechával pohltit vlastní velkorysostí a vášní. Jako by oddalování kouření jeho péra bylo tak obscénní, tak riskantní podnik, jako by se po něm žádalo tolik odvahy, až mu z toho málem vybuchnul mozek. Líbal agresivně, rytmicky, jako kdyby si to nastudoval v nějaké příručce. Čelist měl úzkou a hranatou, jeho brada by mohla být sochaři předlohou, jak ztvárnit dodatečnou myšlenku. Pokožku měl opálenou a skvěle hydratovanou, dokonce hladší než já. Skoro se nemusel holit. Vždycky voněl jako regály v drogerii. Kdybychom se seznámili teď, hned bych si pomyslela, že přede mnou stojí gay.

Jenže Trevor měl v sobě aspoň upřímnou aroganci, která stála za jeho siláckým vystupováním. Na rozdíl od všech těch hipsterů se neděsil vlastních ambicí. A navíc věděl, jak mě dostat tam, kde mě chce mít – aspoň za to jsem si ho musela vážit nehledě na to, jak moc jsem ho za totéž nenáviděla.

Když jsem se uchýlila do hibernace, už jsme spolu nemluvili. Nejspíš jsem mu zpočátku pod temným pláštíkem ambienu volala, i když netuším, jestli se mi to namáhal zvednout. Snadno jsem si ho dokázala představit, jak je ponořený do komplikovaného vztahu s broskvičkou nějaké čtyřicátnice a jak zavrhuje každou myšlenku na mě, jako když dietářka prochází v samoobsluze kolem vystavených sýrových tyčinek nebo bonbonů a urputně je přehlíží. Připadala jsem si jako zboží pro děti. Nesmysl. Prázdné kalorie. Prohlásil, že má radši brunetky. „Blondýnky člověka rozptylují. Tvoje krása je zároveň tvoje Achillova pata. Na povrchu toho nabízíš až moc. Nemyslím to urážlivě, ale jen těžko se pod vlivem toho dá proniknout do hloubky.“

Od puberty jsem se zmítala mezi touhou vypadat jako rozmazlená bohatá bílá holka, kterou jsem byla, a jako budižkničemu, jímž jsem se v hloubi duše cítila – a kterým bych se bývala i stala, kdybych v sobě vykřesala dost kuráže. Nakupovala jsem v obchodních domech Bergdorf’s a Barneys a v luxusních vintage buticích v East Village. Výsledkem byl úžasný šatník, moje největší profesionální devíza novopečené absolventky prestižní univerzity. Snadno jsem tak sehnala práci jako asistentka v galerii Ducat, jedné z dvanácti výstavních síní s „vybranými“ díly výtvarného umění na Západní dvacáté první. Nevytyčila jsem si žádné smělé plány, jak se stanu kurátorkou, žádné důmyslné schéma, kterak vyšplhám po kariérním žebříčku. Prostě jsem se snažila nějak utloukat čas. Doufala jsem, že když budu dělat běžné věci – například chodit do práce –, dokážu se tak či onak zbavit té části sebe, která všechno kolem nenáviděla. Kdybych byla chlap, možná bych se vrhla na dráhu zločinu. Jenže jsem vypadala jako bývalá modelka. Bylo pohodlné nechat věci jen tak plynout, nikam nesměřovat. Trevor měl s tou achillovkou pravdu. Moje krása mě držela polapenou ve světě, který si váží vzhledu víc než čehokoli jiného.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Můj odpočinkový rok.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.