PAC A PUSU Z AUTOBUSU

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Lucie Křesťanová

PAC A PUSU Z AUTOBUSU – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Text © Lucie Křesťanová, 2021

Illustrations © Karolína Mlčochová, 2021

ISBN tištěné verze 978-80-253-5332-5

ISBN e-knihy 978-80-253-5349-3 (1. zveřejnění, 2021)

ISBN e-knihy 978-80-253-5350-9 (1. zveřejnění, 2021)

ISBN e-knihy 978-80-253-5351-6 (1. zveřejnění, 2021)

Úvod

V zemi, kde šplouchá spousta veselých potoků a řek, se rozprostírá vesnička Šlapanice. Rozprostírá se podobně jako ubrus na stole – do šířky i do dálky. Než dojdete z jednoho konce obce na druhý, to se našlapete. Proto se jí také říká Šlapanice.

Kolem Šlapanic se táhne les Bloudivec a na samém jeho okraji stojí žlutý baráček s červenou střechou a zeleným plotem. V něm bydlí kluk Dominik se psem Pupíkem, maminkou a tatínkem. Proč se lesu říká Bloudivec, to asi uhádnete sami. Je tak hustý a spletitý, že v něm kdekdo zabloudí.

Třeba právě Dominik! Tomu už se taková nehoda stala mnohokrát. Nebýt Pupíka, netrefil by domů. Ale Pupík má vynikající čich, a i kdybyste mu zavázali oči šátkem, našel by v pohodě cestu zpátky a nedalo by mu to vůbec žádnou práci.

Pupík se od Dominika nehne. Spí u jeho postele, a někdy si dokonce vleze i k němu pod peřinu. Každý večer mu dává pac a pusu na dobrou noc. Položí si na něj tlapku, přitiskne svůj čenich na jeho a olízne ho. Je to vlhké, horké a příjemné. Mezi člověkem a psem je vždycky víc slintání a mlaskání než mezi lidmi. Mamince se to moc nelíbí, ale vždy nad tím přimhouří obě oči, protože ví, že Pupík je Dominikův nejlepší kamarád a ochránce celé rodiny.

Tatínek pracuje jako řidič výletního autobusu, s nímž jezdí do dalekých zemí. V létě vozí turisty k moři, nebo s nimi drandí z jedné země do druhé, protože se rozhodli za co nejkratší dobu poznat co nejvíce památek. V zimě zůstává většinou doma, jen občas zaveze několik sportovců přes devatero hor a devatero řek do ještě vyšších hor a nechá je tam. Když prosviští na lyžích nebo na snowboardech všemi stráněmi a prošmejdí sem tam všechny kopce a údolí, co se v těch cizokrajných horách nacházejí, sbalí si svoje saky paky a vaky, nahrnou se znovu k tatínkovi do autobusu a on je odveze zpět domů.

Tatínek bývá na cestách často mnoho dní i nocí, a tak je potřeba, aby za něj někdo doma hlídal maminku, Dominika, dům a zahradu. A to umí Pupík báječně, na to má od přírody talent i postavu. Je to mrštný hafan s lesklou zrzavou srstí a tmavě hnědým pruhem na hřbetě. Jako by mu tam mezi srstí vedla silnice v protisměru. Pupík je tak velký, že když si vleze k Dominikovi do postele, zabírá celou její půlku.

Kromě pusy od Pupíka dostává Dominik každý večer pusu také od maminky a tatínka. Maminka mu ji vtiskne před spaním, když už je v pyžamu v posteli, a tatínek ji nejčastěji posílá po telefonu. Taková pusa zdálky se také počítá.

Tatínek volá Dominikovi z cest každý večer. Nikdy nezapomene. A také mu po telefonu řekne pohádku. Pokaždé jinou, podle toho, kterou zemí zrovna vede trasa zájezdu. Zastaví-li v Německu, vypráví německou, z Francie pošle francouzskou, a je-li na odpočívadle v horké Kalábrii, Toskánsku nebo Kampánii, rozpálí telefonní linku pěkně po italsku. Italské pohádky, ty má Dominik moc rád, ale vlastně miluje úplně všechny, co kdy kdo na světě vymyslel.

Dominik si všechny ty krajiny a lidi, co v nich žijí, představuje, a má pocit, jako by jimi cestoval i on sám. Jako by slyšel, jakým jazykem se tam mluví, viděl, co si lidé oblékají, co mají na talíři k jídlu a jak žijí. V pokoji na zdi má pověšenou velkou barevnou mapu světa a často prstem stopuje místa, kudy se právě šine tatínkův autobus. Až bude větší, táta ho vezme s sebou, alespoň mu to slíbil. A co táta řekne, to dodrží!

1. Kapitola

Jednou večer Dominik po tatínkově pohádce jako obvykle spokojeně usnul a Pupík mu v posteli dělal společnost. O půlnoci se probudil a chtěl Pupíka pohladit, ten ale vedle něj neležel. Ani u postele nebyl. Dominik chvíli přemýšlel, zda nemá vylézt a jít Pupíka hledat. Ale noc byla černá, měsíc nesvítil a jemu se nechtělo do tmy. Dával si pozor, aby přes pelest nevystrčil nohu ani ruku. Co kdyby pod ní nebyla jen dřevěná podlaha, ale třeba tam číhal nějaký drak, bubák nebo něco takového nepříjemného? Dominik má bohatou fantazii, víte? A tak si často představuje, že jakmile se setmí, podlaha přestane být podlahou a promění se v řeku, která jeho postel unáší někam do neznáma. Raději tedy zůstal ležet. Tolik se soustředil na to, aby mu žádná končetina nebo kus prstu ani o píď nevykukovaly, že na Pupíka zapomněl a zase usnul. Probudil se až ráno.

Sluníčko svítilo a sotva si promnul oči, uviděl Pupíka. Hověl si v proutěném křesle v rohu pokoje, stočený do klubíčka jako přerostlé kotě. Dominik se s ním hned běžel pomazlit. Pupík mlátil ocasem ze strany na stranu, takže ho dokonale promrskal a probudil.

„Kde ses v noci toulal, Pupíku?“ zeptal se ho trochu vyčítavě Dominik. „Nemohl jsem tě najít a zachvátila mě z toho smutnota a prázdnota.“

Dominik takhle vznešeně většinou nemluví, ale právě včera večer mu tatínek vyprávěl pohádku o jednom francouzském králi a jeho smradlavém paláci. Tak si musel tu šlechtickou mluvu hned vyzkoušet.

Co to povídáte? Že taky chcete slyšet pohádku o francouzském králi a jeho smradlavém paláci? No, může být. Tak se tedy pěkně uvelebte – a já vám ji povím.

O francouzském králi a jeho smradlavém paláci

Kdysi dávno žil ve Francii jeden bohatý a pyšný král. Myslel si o sobě, že není důležitějšího tvora na zeměkouli. Nestačilo mu, že vládne Francii, chtěl vládnout celé zeměkouli. A co zeměkouli, celé planetě! Jako se všechny planety točí kolem Slunce, museli se všichni točit kolem pana krále. Proto se mu říkalo král Slunce, ačkoli ve skutečnosti se jmenoval Ludvík.

Nosil vzácné šperky, načechrané paruky a šaty ušité jen z těch nejdražších látek. Asi vás hned napadne, že bude mít jistě i vznešené způsoby a návyky. Skoro ve všem, co dělal, tomu tak bylo, až na jednu věc. Představte si, že v Ludvíkových dobách se lidé skoro nemyli. A tak i král byl velký špindíra. Myslel, že něco tak obyčejného jako prachsprostá voda jeho urozenému tělu ubližuje, a proto se myl jen výjimečně. Místo toho se stále voněl. Dvořané se po něm samozřejmě opičili, aby se mu zavděčili.

Král pořádal hostiny a plesy. Žil obklopený spoustou lidí, ale skutečného přítele měl jen jediného. Jmenoval se Vincent a znal se s králem už odmalička. Pracoval jako stavitel.

Ludvík bydlel se svou ženou v Paříži, ale toužil mít také letní sídlo, kde by mohl pobývat s přáteli a odpočinout si tam od vládnutí i rodiny. Jednoho dne se rozhodl, že nechá přestavět lovecký zámeček, který jeho rodina vlastnila. Poručil Vincentovi, aby ze zchátralého venkovského sídla vytvořil velkolepý palác.

Zámek se ale nacházel v krajině plné mokřadů, všude komáři a mouchy. Vincentovi se proto králův nápad příliš nezamlouval.

„Vaše Výsosti, nechcete si vybrat jiné místo? Tady to smrdí i bez těch Vašich voňavek,“ vyklouzlo mu z pusy, ani nevěděl jak.

Ludvík se rozhněval: „Jak to se mnou mluvíš? S Jeho Výsostí, Veličenstvem a králem Slunce k tomu? Ty nevděčníku! Před branami Paříže se tlačí zástup těch, co pro mě touží pracovat. Ať už tě tady nevidím!“

Co měl Vincent dělat? Nasedl tedy na koně a zmizel příteli z očí. Ten ihned povolal nového stavitele, který najal spoustu dělníků. Měli vystavět Ludvíkovi palác tak přepychový, že mu nebude ve světě rovno: vysoká okna, sály se zrcadly a křišťálovými lustry. Kolem paláce honosné zahrady, vodní kanály, sochy, vodotrysky a velice nízké keře, aby ani trocha stínu nedopadala na ten skvostný zázrak.

Zámek ještě nebyl docela hotový, ale král už se nemohl dočkat, a tak uspořádal první ples, a hned po něm další a další. Pozval houf urozených šlechticů a dvorních dam. Celé dny se cpali dobrotami, pili a tančili až do rána. Nikdo z nich se za tu dobu nedotkl vody ani mýdla, protože v paláci nepostavili ani jednu koupelnu.

Pověst o nádheře a velkoleposti Ludvíkova zámku se šířila světem jako kometa. Pak ale přišlo horké léto. Do oken pražilo slunce, vzduch uvnitř připomínal skleník a dvořané přezrálá rajčata. Tváře rozpálené dočervena, pod parukami se potili jako koně v trysku. Dámy za sebou vláčely těžké róby, v pase stažené tak, že ani dýchat nemohly. Ovívaly se vějíři, osvěžovaly voňavkami, ale nic nepomáhalo. Palác páchl jako přezrálý sýr.

Venku to nebylo o mnoho lepší. Všude bzučely mouchy a z bažin stoupal neskutečný zápach. A těch myší a komárů! Dvořanů v paláci začalo postupně ubývat. Vytráceli se jeden po druhém a brzy se vypařilo i služebnictvo.

Jednou ráno se král Slunce probudil a zjistil, že je sám. „Však oni se vrátí, ještě se jim po mém paláci zasteskne,“ uklidňoval sám sebe. Ale nezastesklo. Po dvou týdnech samoty už králi začalo chybět publikum. Neměl před kým zářit. Slunce začalo bez planet vyhasínat.

Král ztěžka dosedl na schody v zahradě. Všiml si, že na něj zpoza boty vykukuje myš, a protože neměl jiného posluchače, spustil na ni kňouravě: „Mondijé. Proč mě všichni opustili?“

Myš vesele odpověděla: „Protože jsi náfuka.“ Krčila nosík a chichotala se.

„Jak to, že umíš francouzsky?“ vysoukal ze sebe překvapeně král.

„Jsem vzdělaná, narodila jsem se v bohatém domě jednoho měšťana. Za jeho dětmi chodil učitel a já poslouchala schovaná v díře ve zdi. Umím číst a psát,“ chlubila se myš.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pac a pusu z autobusu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.