Zloděj osudů

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cooboo.cz

www.albatrosmedia.cz

Jan Urban

Zloděj osudů – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Věčné Mlhy I

Pro všechny milovníky a milovnice rozsáhlých příběhů, do kterých autor vepsal celou svou duši.

Prolog

Hrál si mocipán s panenkou

až do časného rána.

Po čase přišla s obtěžkem

celičká uplakaná.

Maličká, ustaň, zadrž slzy,

ženou svou tě učiním, brzy!

Na hradě, kde můj trůn stojí,

do roka a do dne budem svoji.

hemwart troy: zpěvy a popěvky

městský stát Černý Písek,
měsíc devátého cyklu, rok Přemostění

letopočet 1194 po Vylodění

75. rok bez krále

Přístav pomalu usínajícího města se topil v opalizující mlze.

Člun rybářského opozdilce s krátkým drknutím přirazil k dřevěnému molu. Starý muž tiše zaklel, a zatímco malé plavidlo uvazoval, rozhlížel se kolem sebe. Nebyl si jistý, v jaké části přístavu zakotvil. Rozlehlý mlžný oblak, který se líně rozvaloval pravděpodobně po celé Zátoce škeblí, a pozdní noční hodina mu jakoukoli orientaci v prostoru nijak nezlehčovaly. Ačkoli se o sobě nebál prohlásit, že zná v Černém Písku každé molo, neboť přístav byl pro každého rybáře druhým domovem, teď na pár chvil ztratil jistotu. Ráno co ráno vyrážel za rozbřesku na moře a večer za soumraku se, když měl štěstí, vracel s plným člunem ryb. Ještě se nestalo, aby loďku nechal u jiného mola, než u kterého jej s až puntičkářskou přesností obvykle uvazoval. Až dnes.

Bohové mají podivný smysl pro humor. A ke všemu ta zatracená mlha. Kde se tu tak rychle vzala? I ty ryby to cítěj a radši pláchly dál do moře…

Líně uchopil síť s chabým úlovkem a odložil ji na molo.

„A to všecko jen pro pár milonů,“ procedil suše pod vousy rybář a odfrkl si. Vylezl z rozhoupaného člunu a chvíli se rozkoukával. Sledoval mdlá, matná světla přístavních luceren. Nějaký čas tam jen stál a poslouchal ruch linoucí se z hostinců, které neznaly noční klid. Dokonce mu připadalo, že v jednu chvíli zahlédl i silně rozostřenou siluetu rychle se pohybujícího člověka. Trvalo mu to, ale nakonec poznal, kde přesně je. Roztáhl popraskané, solí vysušené rty do úsměvu. „Aha, támhleto bude U Zlomenýho stěžně…“

Omotal si síť s rybami kolem zápěstí a vyrazil po stlučených vrzajících prknech do Přístavní ulice, kterou s každým dalším krokem bezpečně poznával. Za pochodu obrátil pohled k nebi. Patron přes hustý mlžný opar vypadal jako zkalená a rozlitá malířova paleta s jedinou barvou – světle šedou. Kdyby mlha město neobjímala tak vroucně, možná by nemusel tak dlouho bloudit. Byl neochvějně přesvědčen, že i když své ženě názorně ukáže pravý důvod svého zpoždění, vina beztak i přes všechno vysvětlování padne na něj. Při té představě zkřivil výraz, zachrchlal, zahýbal dolní čelistí a odplivl si.

„Stejně si votevře hubu, i kdyb…“

Z boku do starce ramenem vrazil rychle kráčející člověk. Rybář vydal otupělý sten, zavrávoral, ztratil rovnováhu, padl na kolena a uvolnil stisk na síti s rybami. Ta zprudka dopadla na kamenný břeh a sklouzla s tlumeným začvachtáním do zálivu. Stařec sprostě zaklel a vzhlédl do míst, kam postava mířila.

„Tolvunarova muka na tebe, parchante!“ křikl za ní se zaťatou pěstí. Kdo to, sakra, byl? Vynořil se z mlhy, jako kdyby ho právě vyplivla!

I kdyby starý rybář toužil po odplatě, zřejmě by se jí nedočkal, neboť si postavu nestačil lépe prohlédnout. Všiml si jen, že měla dlouhý tmavý plášť a kápi. Takto se obléká každý druhý obyvatel Klášterní čtvrti, což mu pěkně hnulo žlučí. Nic víc zapamatovatelného z postavy mu v hlavě neutkvělo, snad jen její robustnost, vždyť jinak by rybář zvyklý na kdejaké houpání na zemi přece neskončil! Alespoň takový závěr mu podsunula jeho ješitnost. Snažil se neurvale se chovající postavu ještě zahlédnout, ale tu už, za nerušeného doprovodu lehkých kroků, znovu pohltila mlha.

„Už tu chybí jen sníh!“ Vyzáblý stařec rozhněvaně prskl a pustil se, paradoxně, do lovu již ulovených ryb, svých vlastních, sklouznuvších mu i se sítí do moře.

Zakuklenec na nikoho nebral ohledy. I kdyby mu nevyzpytatelná mlha přivedla do cesty celou armádu zbloudilých chodců, všechny by je srazil nebo přes ně nějak přešel. Měl teď jen velmi omezený čas, kdy mohl splnit to, proč do města zavítal, a rozhodně se nemohl zdržovat s jakýmikoli překážkami, a už vůbec ne omluvami.

Černopíseckých měšťanů z ulic ubylo. Teď v noci, když se kromě podvratných živlů ulicemi převalovala i neznámá, takřka hmatatelná mlha, která spíš než nezvyklý přírodní úkaz mnohým připomínala živou entitu, neměl nikdo chuť být venku. Kdo mohl, zalezl zpátky domů, do nejbližšího hostince či dvorku. Stejně jako zpozdilý starý rybář nikdo ve městě netušil, odkud se na konci léta takový jev vzal. Přes den bylo teplo a nic nenasvědčovalo tomu, že by teplota měla spadnout o tolik stupňů dolů. Město sevřel chlad.

Jen jeden člověk věděl, že mlha přijde. Jeho rychlý krok se i přes počínající únavu změnil v poklus. Postava v kápi krátce pohlédla na rozmazanou šmouhu na obloze, na okamžik zaváhala, znovu se zorientovala a zamířila po dlážděné cestě do kopce směrem k bráně do Kupecké čtvrti, kde se nacházel i sídelní hrad vládnoucího rodu Mungů.

Průčelí většiny domů v Klášterní čtvrti nebyla zarovnaná v řadě a vytvářela tak spolu s křivolakými uličkami, početnými podchody, průchody a průchozími či slepými dvorky tajemnem prodchnutá zákoutí. V tom se chudší čtvrti Černého Písku nijak nelišily od jiných kraegarských měst. Vyznat se ve spletitém labyrintu trvalo měsíce, ne-li roky, i starousedlíkům a osoba skrytá za rouškou tmy pod kápí na to měla už jen pár minut. Přestože ve městě osobně byla jen několikrát, cestu k cíli znala. Ve chvíli, kdy prošla pod zastřešenou pavlačí svatyně bohyně moří Shannyn, všimla si, že se mlha před ní zlehka rozestupuje, snad jako kdyby jí sama umetávala cestu.

Vtom se postava zprudka zastavila. Nalevo od ní tekl ve vyhloubené strouze potok končící v městských stokách, jejichž tunel se nacházel zhruba metr pod jejíma nohama. Na druhé straně, přímo před ní, vedl most k bráně do Kupecké čtvrti. Po pravici visely dvě lucerny – jedna z nich ozařovala hostinec Zlámaná grešle a ve světle druhé šly po obou stranách brány poznat dvě nezřetelné siluety příslušníků městské stráže, kterým se příhodně říkalo Bdící.

Postava rozrušeně přivřela oči a udělala několik kroků zpět do postranní uličky vedle hostince, kde jí dočasnou skrýš poskytl i stín opěrného oblouku. V uličce to silně páchlo močí. Skrytému poutníkovi docházel čas. Zatraceně! Brána měla být otevřená. A rozhodně bez hlídky.

Dva kroky od něj prošel kdosi po ulici. Nevšiml si, o koho šlo, ale byl si jistý, že sám zůstal neviděn. Časová tíseň kolem něj pomalu stahovala zlověstnou smyčku. Zpropadeně, zbývá jediná možnost. Bohové, tolik jsem se jí chtěl vyhnout…

Dům měl štít s plaménkovým ornamentem, takže se mohl řadit mezi ty honosnější v Klášterní čtvrti, i když uvnitř nesídlil nikdo příliš významný. Už proto, že nikdo takový by nechtěl bydlet blízko hradeb i v noci rušné Přístavní čtvrti, z níž sem vítr vanoucí od moře pravidelně přinášel ostrý pach rybiny. O jiných zápaších ani nemluvě. Šlo o dům přímo sousedící se svatyní Shannyn a nesídlil v něm nikdo jiný než představený jejího kultu a zároveň velekněz. Přestože byl Černý Písek městský stát a na Kraegaru politicky i právně nezávislý, ohledně uctívání božstev neexistovaly žádné politické hranice, neboť byl panteon kraegarských bohů, až na oblastní výjimky, hojně rozšířený i do okolních zemí – Auralonu, Namydie a částečně i do Xoroje.

Snad poprvé po svém příchodu do města vytáhla postava zpod pláště jednu ruku a uvolnila tím tak přidržovaný cíp, který předtím zakrýval její tělo. Uvolněný svrchník nyní částečně poodhalil, že poutník z mlh tiskne k hrudi cosi malého, zabaleného v hebké látce. S krátkým zaváháním uchopil klepadlo ve tvaru lví hlavy zakousnuté do půlměsíce.

Je to risk, ale momentálně nejschůdnější možnost. A navíc to není navěky. Doufám.

Ještě jednou se nedůvěřivě rozhlédl.

Šestkrát za sebou silně zaklepal.

Pak musel jednat rychle. Vzal předmět, který tak křečovitě držel celou dobu na hrudi, a se vší opatrností jej položil před domovní práh. Na nic nečekal a kvapně se ukryl do nejbližšího stinného zákoutí naproti přes ulici, odkud měl na dům se lvím klepadlem jakýs takýs výhled. A čekal.

Zanedlouho panty krátce skříply a ve dveřích se objevil mladý muž v modrém rouchu sahajícím až téměř k podlaze. Jelikož bohyně moří a oceánu nevyžadovala žádné noční rituály, skrytá postava poznala, že jde o jakousi noční košili Shannynina kultu. Muž byl bos, a hned jak otevřel dveře, pocítil vlezlý, řezavý chlad mlhy. Na okamžik se stáhl. Už proto, že před dveřmi nikdo nestál. Až když sklopil hlavu, aby mu přes rozvázané šněrovací roucho tolik netáhlo na hruď, všiml si hýbajícího se předmětu před prahem.

Akolyta sloužící noční hlídku vypoulil překvapeně oči, přidřepl si, vzal prošívanou brokátovou látku a poodhalil, co skrývala, i když už dopředu tušil, co pod ní nalezne.

Dítě.

Bylo zabalené do hedvábných plen a sotva pár týdnů staré. Alespoň na tolik ho na první pohled mladý služebník bohyně odhadl. Novorozeně na něj nevinně civělo svýma lesklýma očima, nedávajíc najevo žádnou emoci, a instinktivně pohybovalo končetinami. Navzdory tmě a zimě bylo naprosto klidné. Akolytovi nešel nezvyklý klid dítěte na mysl. Při té zimě kolem by čekal docela jiné chování. Opožděně se rozhlédl po ulici, ale na víc než deset metrů kolem mu to mlha nedovolila.

„Co ty seš zač? Odkud jsi sem přišlo?“

Opatrně dítě zvedl ze země a pečlivěji ho zavinul do přikrývky. „Tohle je pěkně drahá látka, prťousku. Ty nebudeš jako ty ostatní,“ zapřemýšlel akolyta nahlas. „Tohle nedává smysl, proč by se tě bohatí rodiče zbavovali? Že ty jsi nechtěné, hm?“

S těmito slovy vešel dovnitř a zavřel za sebou dveře.

Mnich v samomluvě nadále pokračoval, ale to už ho postava, která dítě před jeho práh přinesla, neslyšela. Spokojeně si oddechla a pomalu vystoupila ze stínu. Úkol splněn. A teď už jen doufat, že se znovu setkají v lepší době.

Náhle za sebou tajemný poutník uslyšel podivný zvuk, jako kdyby někdo upouštěl páru, a spěšně obrátil zrak za sebe. Z druhého konce úzké zapáchající uličky k němu mířil nepřirozený a takřka neprůhledný mlžný chumel vyplňující celý prostor od střech až po zemi bílou temnotou. Jako by mlha domy nenasytně absorbovala se vším, co jí přišlo do cesty. Muž se pousmál, když ho mlha obstoupila. S očekáváním vzhlédl k nebi, kde se ještě před chvílí rozostřený Patron úpěnlivě snažil přesvědčit černopísecké obyvatelstvo o své existenci. Místo něj však na nebi zavládla vpravdě zvláštní, Prázdnotou poznamenaná tma.

Mlha muže v plášti láskyplně objala jako nedočkavá milenka a pohltila jej.

Akolyta chovaje dítě procházel podloubím podél rozsáhlého arkádového, asi čtyřicet kroků širokého a šedesát dlouhého dvoru, jenž byl součástí svatyně a který vyplňovala přímořskou flórou prorostlá zahrada s několika málo vyššími stromky, mezi nimiž vládly tis, cypřiš a fíkovník. Součástí zahrady bylo i meditační místo v jejím středu, hned vedle slaného jezírka, kterým protékal tichý potůček. Meditační místo akolyta dobře znal – kněží ho využívali během každodenních rituálů. Uhlazený písečný plácek zastíněný vysokými cypřiši navštívil naposledy před pár hodinami, když spolu s ostatními bratry a sestrami prováděli poslední denní rituál k uctění Shannyn. Děkovali bohyni oceánu za všechny dary moře, kterými za uplynulé dny poctila místní rybáře, a za to, že zařídila, aby se v okolí města a v zátoce nepotopila jediná loď.

Cestou od bočního vchodu do svatyně ještě chvíli promlouval k nemluvněti, než mu to samotnému přišlo dětinsky hloupé a nechal toho. U posledního pilíře arkád zahnul vlevo do obytných prostor, kde se nacházel kromě veřejné svatyně i klášter, v němž spali ostatní obyvatelé komplexu. Právě zde byl i přechodný sirotčinec, z něhož si kněží vychovávali v duchu kultu bohyně Shannyn budoucí akolyty a kněží, pokud se k tomu sami ve věku osmi let rozhodnou. Často se ovšem také stávalo, že se v sirotčinci v jeden čas nakupilo příliš mnoho odložených dětí a velekněz je, ač mnohdy nerad, přerozděloval do kultů ostatních bohů gambalského panteonu. Tento systém zacházení s dětmi vyvolával v některých měšťanech nepodložené domněnky o tom, že kněží tajně prodávají děti do otroctví cizím překupníkům anebo je rituálně zabíjejí. Žádné z těchto obvinění se však doposud žádnému kultu neprokázalo.

Místnost, do níž akolyta vstoupil, byla osvícena kromě několika svíček ve výklencích po stěnách i krbem, z něhož přes zčernalou železnou mříž šlehaly zkrocené plameny. Prostor byl zateplený, takže nehrozilo, že by náhlá změna teploty ohrozila spáče – odložená nemluvňata.

Položil dítě do nejbližší volné kolébky, přikryl ho a zkontroloval, zda je všem dostatečně teplo. Z hromady polen u stěny jedno vzal a přiložil jej do krbu, čímž vyvolal malý oblak kouře a jisker. Poté za sebou zavřel dveře a vrátil se do dormitáře u bočního vchodu, kde opět zalehl.

Dítě se ve sladké nevědomosti o své existenci neustále zvídavě otáčelo od vyhlazeného stropu ke krbu. Praskající dřevo a plameny ho hluboce fascinovaly třeba už jen tím, jaké mihotavé stíny házely po stěnách. Sem tam si pro sebe pobrukovalo nesmyslný spletenec slabik, jako by snad chtělo světu něco důležitého říct, ale nemělo jak.

„Moc nežvatlá,“ promluvil postarší ženský hlas.

„Chceš snad vyřknout proroctví, sestřičko?“ vybídl druhý, mladší ženský hlas.

„Hm, vlastně proč ne. Koneckonců proto jsme tady.“

Nad kolébkou se objevily dvě ženy. Dítě si je prohlíželo nezaujatě, ba až přehlíživě. Na okamžik se trochu zamračilo, snad aby jedna z žen, ta mladší, spíše dívka, uhnula stranou, aby opět vidělo na tančící plameny. Starší žena na svůj věk překvapivě hebkou rukou pohladila procítěným dotykem dítě po hlavě. Byla oblečená ve světlých, téměř průsvitných šatech stažených koženým pásem s blyštivou přezkou. Podložila dítěti dlaní hlavu, zhluboka se nadechla a obrátila oči v sloup, až nebylo vidět nic jiného než bělmo s naběhlými rudými žilkami.

„Já, Ethelrada, ti z moci své prorokuji, že za tebe budou hovořit činy, nikoli slova. Vykonáš věci, kterými se vyrovnáš dávným králům, ale slávy, o niž budeš stát, a bohatství se nikdy nedočkáš.“

Žena se přestala jemně třást, zamrkala, a když se znovu zadívala na dítě, měla už duhovky zpátky na svém místě.

„Trochu kruté,“ řekla suše mladší z žen a přivřela oči.

„Jako bys mě neznala, drahá sestro,“ usmála se Ethelrada a nataženou rukou jí pokynula, aby k dítěti přistoupila blíž. „Tak to naprav, přikrášli jeho osud podle sebe. Máš teď možnost.“

Kdyby dítě bylo o něco větší, ve věku, kdy už by mohlo plně chápat kouzlo ženskosti, shledalo by dívku nesmírně atraktivní. Takhle na ni jen nepokrytě zíralo, jako by nešlo o nic zajímavého. Pro něj teď mohla být klidně strom, ryba nebo třeba zeď.

„Naštěstí tu možnost mám vždycky,“ řekla dívka a podložila hlavičku svou hřejivou dlaní. Dítě se usmálo a zahýbalo hlavou, jako by se v ní chtělo uvelebit. To mladou dívku potěšilo. Vtáhla vzduch do plic, zaklonila hlavu a zvrátila oči v sloup. Procítěně vzdychla.

„Já, Paleola, ti z moci mně svěřené prorokuji, že ačkoli vzejdeš z nuzných poměrů, nikdy nebudeš strádat na lásce, kvůli které sice povedeš uštvaný život, ale…“ Na okamžik se zarazila, jako kdyby viděla něco, co nechtěla. Ztěžka polkla, vyrovnala chvění ruky a rychle pokračovala. „Jednoho dne dokonce ohrozíš samotné bohy a uzavřeš dohodu s tou nejméně pravděpodobnou osobou…“

„Opravdu dojemné, Paleolo!“

Mladá žena sebou cukla a probrala se z transu. Ta starší naproti přes kolébku si jen roztrpčeně povzdechla. Napravo od krbu před nimi se totiž náhle objevila shrbená stará babice v sepraných dlouhých šatech. Temný, pobavený úsměv jí v propadlém vrásčitém obličeji vytvářel groteskní pokřivenou čáru. Zpod povislých víček obě sestry pozorovaly zdánlivě unavené oči, v nichž bylo víc životní síly než ve všech dětech v místnosti.

„Dragano,“ pozdravila Ethelrada se skřípěním zubů.

„Vy dvě!“ prskla stařena zlostně a kolíbavým krokem se přesunula ke kolébce. „Hlupačky! Zase jste mi chtěly zabránit v tom jediném, co mi ze života ještě zbylo? A to si říkáte sestry! Proradné, spiklenecké mrchy jste!“ Pohlédla na dítě a zašklebila se, čímž odhalila zanedbaný chrup. Z jejího dechu začalo být nemluvně neklidné a odvrátilo od babice hlavu. „Pcha! Copak jste si myslely, že mi něco takového může ujít? Hloupé, opravdu hloupé ženské! Vždycky musím přidat svůj díl do skládačky, vždycky!“

„Žádný člověk o tvůj díl nestojí,“ prohlásila bez špetky napětí Paleola a pohladila dítě po tváři, aby se uklidnilo. Začalo se ošívat.

„Koho zajímá člověk?“ Dragana strčila do Paleoly, aby se mohla podívat dítěti znovu do tváře. „Tohle jsou pravidla bohů a těm se vzepřít nejde.“ Vzápětí proklála nejmladší ze sester tvrdým pohledem. „Ani je obelstít!“

„To dítě si zaslouží…“

„To dítě už má i tak dost výjimečných schopností po svých předcích a vy to víte!“ štěkla stařena rozohněně. „Tohle musím vyvážit. Samá láska, odvaha, ohrožení bohů, bah! To byste mě rozesmály! A co rovnováha, hm? Zešílelas, Paleolo? Dát mu takové možnosti… huso hloupá!“

„Přerušila jsi mě ve věštbě, Dragano,“ Paleola se před svou nejstarší sestrou ovládala jen ztěžka. „To je snad také v božských pravidlech?“

Stařena nevrle zavrčela a lhostejně mávla rukou, odstrčila od kolíbky i svou prostřední sestru a znechuceně si odplivla, když dvě z probuzených dětí začaly usedavě naříkat. „Neměly jste mi zatajovat, k čemu se chystáte. Ber to jako daň za vaši přezíravost. Třeba se po téhle lekci už konečně poučíte…“

Paleola se kousla do rtu. Ethelrada ji uchopila za ruku nad loktem a stáhla mladší sestru k sobě. Prostor kolem kolébky teď patřil jen Draganě a ony s tím nemohly už nic udělat. Stařena si s předstíranou důležitostí upravila zničené šedé vlasy a vložila kostnatou dlaň protkanou hustou sítí vystouplých žil a žilek pod hebkou hlavičku. Dítě neplakalo, ale Draganin dotek mu viditelně nebyl příjemný. Babice sebou škubla, zvrátila hlavu dozadu a roztřásla se.

„Já, Dragana, ti z moci své oznamuji, že celý tvůj život bude na ostří nože a nikdy nenalezneš klid duše. Dobrá, vykonáš velké, ale zrůdné věci. Budeš jako štvaná zvěř, co se nemá kam ukrýt! Tvůj vrozený vzácný dar ti milosrdně nevezmu, protože to ani nejde, ale vzpomínky na tvé předky ano! To, co tě bude kvůli tvé krvi stavět nad ostatní, se ti jednou stane osudným tváří v tvář zplozenci Černého ohně. Chvíle, kdy bohové budou vyzváni, aby obhájili svou existenci, se nedožiješ. Teplo rodinného krbu nepocítíš a tvé jediné dítě bude stát u zrodu Herudargu…“

„To by stačilo!“ Ethelrada přísně zvedla hlas a v koutku úst jí zaškubalo.

Dragana sebou prudce trhla. „Pchá! Co mělo být vyřčeno, je vyřčeno! Jaký to krutý osud, že ano? Ach, jistě, chtěly jste slyšet, že bude žít dlouhý život, zplodí kupu dětí a změní dějiny Kraegaru. Ani Tindastól ve vínovém opojení by nevymyslel něco tak nechutně sladkého!“

Ethelrada nasucho polkla. „Jdi už. Své sis odbyla.“

„Jdu, sestřičko, jdu,“ řekla skřehotavým hlasem Dragana, plivla Paleole pod nohy a šouravým krokem zamířila ke dveřím. „Teď už můžu.“

Špinavá stařena s ukoptěnými šaty se na své sestry ještě naposledy otočila a věnovala jim zlomyslný škleb. „Příště si dobře rozmyslíte, o čem mi řeknete a o čem ne.“

Akolyta kultu Shannyn držící noční stráž odhrnul pytlovinovou deku, neboť se v letních měsících odmítal zbytečně potit pod bavlněnou, protřel si oči, vzal do ruky svícen a zamířil do klášterního sirotčince. Dětský pláč ho vytrhl z lehkého spánku. Dělo se to každou chvíli, takže to mladý kněz bral jako rutinu. Vyšel ven a první, čeho si všiml, byla lepší viditelnost. Mlha pomalu mizela.

Dveřní panty sirotčince nezaskřípaly. Často je mazal slunečnicovým olejem, zvlášť tady to přišlo vhod. Sebemenší zaúpění kovů mohlo jakékoli dítě ve vteřině proměnit na brečící monstrum, což by vedlo k probuzení ostatních. Měl dojem, že přesně taková situace nastala, když ho několikanásobný pláč probudil.

Teď ale jako kdyby přišel do jiné jizby. Všechny děti mlčely a v klidu oddechovaly. Dřevo v krbu praskalo a plamenné šlahouny dál tančily svůj umírněný Veleasův tanec – tanec boha slunce a ohně.

„To jsem blázen…“ zašeptal tiše. Průvan zvenku mu sfoukl plamínek svíčky. Mladý akolyta vylil nahromaděný vosk na kamennou podlahu, vzal z naskládané hromady dříví malé poleno a přiložil do krbu. Nebude riskovat, že se mlha vrátí. Dětem muselo být teplo. Až ráno přijdou kojné a chůvy, postarají se o ně ony. Dnes v noci musel být tou chůvou on. Potichu za sebou zavřel dveře a odešel.

Z rohu utopeného ve stínech vystoupila dívčí postava a zamířila pomalými krůčky zpátky ke kolébce s nejmladším členem sirotčince. Když se nad něj naklonila, děťátko už sladce spinkalo. Dívka se na něj hřejivě usmála, podložila mu jemnou dlaní hlavu a zamyslela se. Nevyplácí se přerušovat mě ve věštbě, drahá sestřičko. To, co jsi vyřkla, už nemůžu změnit, ale zmírnit ano. „Já, Paleola, ti z moci mně svěřené prorokuji,“ zašeptala nejmladší sudička, „že si na vše, co mělo zůstat navždy pohřbené v mlze paměti, postupně rozpomeneš, ale až ve chvíli, kdy potkáš tu, která skrývá stejné tajemství jako ty.“

Kniha první

Ve stínu trůnu
Rudý sníh

Kapitola 1

Černé plachty, černé úmysly.

namydské přísloví

asi 50 líg západně od Brackenu,
měsíc dvanáctého cyklu, rok Kručinky

letopočet 1214 po Vylodění

95. rok bez krále

Být člověkem bylo zvláštní, trpké vystřízlivění.

Vnímání světa a všech jeho krás a pravidel se rázem stalo až směšně jednodušším a v mnoha věcech vlastně i intenzivnějším zážitkem. Percepci, která představovala pohled, jakým chod dějin a řád života vnímal předtím, vyplnila hořká malichernost. Z bezvýznamného se stalo důležité a z důležitého bezvýznamné. Předtím jej svazovala docela jiná pravidla – o poznání přísnější, ale mohl je ovlivňovat a občas i řídit. Avšak ta, jež ho obklopovala nyní, se mu zdála podstatně titěrnější. Jako člověk na ně neměl prakticky žádný vliv, pokud nepatřil mezi tu sortu lidí, co utvářela zákony a měla moc podobnou té, jakou kdysi míval král. Jenže tahle země, po níž kráčel roky, dekády, možná staletí, už nějaký čas krále neměla. A ani magii.

Po svém pádu, když se zcela vzpamatoval z vyhnání z panteonu, se zajímal o možnost lidi řídit, vést je a být pro ně tím, čím býval předtím dle jejich pravidel král, jen zranitelnější. Brzy poznal, že důvěra se možná zpočátku získává snadno, ale těžší je si ji po celé ty roky udržet. Nehledě na svobodu a principy jejího rozšiřování spojené s dalšími a dalšími ústupky, které se z něj jeho dřívější lid snažil vymoci. Ne, na tohle nebyl připraven. Tímto způsobem lidem vládnout neuměl. Jakkoli se nad tím zamýšlel a uvědomoval si osvobozující pocit bez jakékoli ideové a řádové závislosti na panteonu, bez potřeby vést věčný boj o výsadní postavení, pochopil opravdový dopad svého trestu – vyhnanství.

Lidé byli jiní než bozi, přestože, paradoxně, na sebe bozi nejraději brali podobu právě lidí. Padlý své myšlení ještě dostatečně nepřizpůsobil. Bude potřebovat další a další roky, aby se mohl znovu pokusit o to, co už jednou ztroskotalo. Jednou bůh, navždy bůh. Zatím to neplatilo.

Na vrcholku zubatého a mořskou vodou proděravělého útesu seděl zarostlý muž a se zaujetím sledoval pravidelné vlnobití. Vlny se až s nečekanou ochotou rozrážely o členité pobřeží, o všechny vyčnívající skály rozežrané statisíciletým působením soli a síly vody. Poslední hromový náraz zpěněných vod o rozeklané pobřeží vyvrhl množství vodní masy až téměř k poutníkovým patám, jako kdyby přílivu nešlo o nic jiného než jej označkovat, nebo nejlépe strhnout do moře a semlít, rozedrat jeho tělo o úpatí útesu, smýkat ho mezi vystouplými skalami a pak jen čekat, než tělo ohlodají desítky hladových krabů.

Muž se pod štětinatými nazrzlými vousy krátce ušklíbl.

„O co ti jde, Shannyn? Vysmíváš se mi?“ pronesl za burácivého přívalu další hory vod, která se roztříštila o skálu pod ním. To já bych se měl smát. Už nějakou chvíli se mě váš boj netýká. To spíš tobě denně mizívá úsměv z tváře, sestřičko. Každý den se víc a víc zaplétáš do sítě intrik, kdy milá bez mrknutí oka zradí milého pro vyšší stupínek božské moci po boku dříve pokrytecky odmítaného, kdy otec zavrhne syna a matka dceru. Někdy mám chuť Nausice poděkovat za to, jaký trest pro mě vybrala.

Několik zvláště odhodlaných kapek mu zkropilo lýtka a chodidla. Konečně se po delší době hnul, sebral kabelu, v níž měl všechen svůj člověčí majetek, přehodil si ji přes rameno a vstal, až mu vítr na jednu chvíli rozfoukal dlouho nestříhanou hřívu natolik, že nic neviděl. Přestal sledovat moře, otočil se a s očima zabořenýma do země zamířil podél Bouřlivého pobřeží dál na východ. Bracken už byl blízko.

Bracken byl velký jižanský přístav, kde stála největší svatyně boha osudu Zyrzira. Právě zde vždy, když přišel čas, provedl Zyrzirův nejvyšší velekněz rituál konající se jednou za padesát let, který určí, jakým krokem se historie Kraegaru bude ubírat dalšího půl století.

Utváření historie světa, do něhož jste mě odvrhli.

Padlý věděl, že tradiční veleknězův hod Kostek osudu povede ve skutečnosti ruka jeho boha a vše, co vyjeví, bude částečně i odrazem vůle panteonu. Jednu z Kostek si vždy vybere bůh nebo bohyně sedící na trůně a svým hodem vede Kostku k tomu, aby dopadla, jak on nebo ona chce. Takovou výsadu má vždy jen ten momentálně nejmocnější a nejuctívanější.

„Nausika…“ zamumlal tiše.

Po vládnoucím bohu má právo hodit jednou Kostkou i ten, kdo s ním sdílí trůn. Vládnoucí pár. Král a královna bohů.

Padlý vystoupal na holý kopec porostlý trávou uprostřed lesa. V dálce zahlédl úzký výběžek pevniny obklopený lesy, který se hemžil desítkami stoupajících šedých kouřů, připomínajících šedé stuhy prahnoucí po doteku nebes. Vzdálené místo pozoroval do chvíle, než mu na hlavu dopadla první kapka studeného deště ženoucího se sem od moře. V místě, kde kdysi vládl a žil, déšť tolikrát nepoznal. To až po pádu.

Olízl si popraskaný horní ret, aby z něj mohl ochutnat první stékající kapku. „Doufám, že si ten hod užiješ, Skalagrimure. Pokud ti ho dovolí.“

On sám už byl přítomen desítkám rituálů spojených s Kostkami a pokaždé ho fascinovalo, co všechno z nich je možné vyčíst, jak moc mohou ovlivnit dějiny, kolik konfliktů rozhodnout. Pád civilizací, rozklad kultury, mor, nové náboženství, potopa, zrození nové říše… Kostky neznaly hranice. Pokaždé padly jinak.

Padlý si navlhčenými dlaněmi přejel po strništi na tvářích. Vše, co Kostky veleknězi odhalí, bude vždy jen zrcadlový odraz obrazu, jaký se po hodu naskytl shromáždění panteonu na Stolci boha osudu. Pak se do všech koutů Kraegaru rozběhnou Zyrzirovi kněží, aby informovali nejprve vlastní svatyně a pak prostřednictvím svých kněží i města, v nichž se svatyně nacházejí, o boží vůli pro nadcházející půlstoletí. Jak ovšem poznal tady na zemi, není mnoho těch, co jim budou se zatajeným dechem naslouchat.

Mnozí lidé už dvanácti Kostkám, natožpak bohům, nepřikládali takovou váhu. Nevěřili, že by bohové dokázali hýbat dějinami. Zvláště od chvíle, kdy magie vymizela ze světa.

… a jejich moc tak ochabla. Padlý dlouze vdechl čerstvý vzduch, který déšť přinesl, a pomalými kroky zamířil z kopce na pobřežní zemskou stezku vedoucí k Brackenu.

Dvanáct Kostek, sedmdesát dva stěn a přes dvě miliardy možných kombinací, kterými mohou utvořit budoucnost světa. Ještě nikdy v historii rituálu se nestalo, aby se jakýkoli hod z minulosti opakoval. Jestli existovalo nějaké kouzlo, které před touto situací chránilo, to vlastník a ochraňovatel Kostek, bůh osudu, nikdy neprozradil.

Kostky byly vytvořené z leštěné slonoviny z prvního tvora, kterého kdysi stvořila prapůvodní magie a jehož kosti dlouho po jeho smrti posloužily nadmíru božskému účelu. Symboly na Kostkách by běžnému člověku nedávaly pražádný smysl. Bohové se v nich však orientovali velmi dobře, neboť už je tisíce let dobře znali, dokázali si jednotlivé složité znaky spojit dohromady a během chvíle rozeznat, co jaká kombinace Kostek světu přinese nebo naopak vezme. Ve výkladu se nikdy nemýlili. Určité odchylky nebývaly výjimkou, avšak nikdy nebyly natolik rozhodující, aby znevážily či přebily boží vůli.

Spolu s bohy dokázali této pozapomenuté a neuvěřitelně komplikované spleti prastarého obrázkového písma porozumět jen vybraní Zyrzirovi velekněží, kteří se jej učili doslova celý svůj život jen proto, aby písmo naučili svého nástupce. Ani nejstarší kroniky kultu osudu v knihovně brackenské svatyně se nezmiňují o tom, kdy a kde tento jazyk vlastně vznikl. Rozhodně to muselo být stovky let před Sjednocením.

Kdyby jazyk chápal každý, jistě by se v dávných dobách, za časů magie, našel někdo dostatečně mocný a bláznivý na to, aby se pokusil Kostky uchvátit a postavit se na úroveň bohů. Ne-li hodit Kostkami tak, aby zapříčinil pád celého panteonu a sám poté určoval, kam se budoucnost bude ubírat, aby mu všechny světy ležely u nohou.

Věčné Mlhy

blížící se okamžik Vrhu Kostek

Dlouhou kamennou alej ohlazených menhirů obestíraly cáry všudypřítomné mlhy. Starým, hrdě se tyčícím kamenům poznamenaným rýhami jejich tisícileté minulosti takřka hrobové ticho kolem nich vyhovovalo. Jejich dávno mrtví stavitelé si až s nečekanou přesností dali záležet na tom, aby ani jeden menhir nevybočoval z řady byť jen jediným úlomkem. Na konci aleje, když mlžný opar odhalil její vyústění, se megality rozestupovaly do širokého útvaru tvořícího kruh, uprostřed něhož se nacházel vyvýšený placatý kopec. U zakončení menhirové řady stál jako vstupní portál trilit – dva svislé kameny ve funkci sloupů a jeden delší ležící na nich jakožto překlad. Prostor mezi oběma menhiry byl dostatečně široký na to, aby skrz ně mohly projít tři postavy vedle sebe, aniž by měly nedostatek prostoru. Pár kroků od vstupního portálu náhlý závan větru rozvířil prach na necelých dvou desítkách půlkruhových schodů vedoucích na zarovnaný vršek kopce, na němž se nacházela megalitická stavba ze čtyř velkých kamenných bloků gigantických rozměrů. Na svých do tupé špice ohlazených vrcholcích nesly těžký plochý kámen zastřešující prostor svatyně. V jejím prostředku stál na podlouhlé kamenné desce kulatý stůl, do nějž bylo vtesáno nespočetné množství znaků. Ani nejbystřejší a nejtrpělivější učenec by je za celý svůj život nedokázal všechny rozeznat, natož aby zvládl rozluštit jejich význam.

Jak se mlha pomalu trhala, odhalila další čtyři okrouhlá uskupení vztyčených kamenů, tentokrát už nižších než ty, které ohraničovaly příchozí cestu. Nejvyšší z nich měly sotva dva metry na výšku, většina z nich by člověku sahala k pasu.

Kromě doposud čtyř odhalených kromlechů ustupující sivé příšeří postupně odkrylo ještě dalších dvanáct menhirů pryč od ostatních kamenných formací. Kromě nelogického umístění mimo jinak geometricky dokonalé útvary se lišily tím, že měly, podobně jako portál, na špici zasazený kus kamenného kvádru.

Z nejhustěji seskupeného mlžného shluku na začátku menhirové aleje vystoupila postava a dlouhými jistými kroky zamířila prostředkem cesty ke svatyni. Vzduch se kolem ní nebezpečně tetelil jako chumel zadržované energie, která jen čeká na to, aby byla vypuštěna. Její rychlé kroky se v šerém prašném prostředí, kde byl jediným zdrojem zvuku občasný poryv větru, rozléhaly jako ostruhy na mramorové podlaze chrámu.

Už brzy.

Spodní lem lehkého tmavomodrého pláště střiženého do tvaru dlouhé zubaté koruny vířil prach po cestě. Postava si zapnula poslední dřevěný knoflík vesty a povytáhla si napevno utažený dvojopasek s měděnou přezkou s vytepaným motivem oka. Stejný motiv byl zobrazen na sponě, jež jí pod bradou spojovala plášť. Pod kápí se skrývaly oči planoucí ostrým světlem, připomínaly tak kočičí oči ve tmě. Hluboko do čela postavě spadaly vlasy, které částečně tlumily prudkost všeprostupujícího pohledu.

Znovu po půlstoletí. Znovu určovat dějiny.

Mlžný povlak krajiny se před Zyrzirem rozestupoval jak na povel. Mlha se brzy stáhla natolik, až očím boha osudu odhalila okolí svatyně v celé jeho rozlehlosti. Ukázalo se, že kruhů z různě opracovaných kamenů je kolem víc. Bůh přistoupil k portálu a položil na určité místo dlaň. Okamžitě ucítil příval energie vycházející z menhiru. Kdyby se zaposlouchal, sílu ukrytou v žulovém megalitu by i slyšel – tichý a nenápadný zvuk, který ukrýval moc, jíž plně rozuměl jedině bůh. Byly časy, kdy stejnou moc vnímali i lidé, avšak magie z Gambaly před několika staletími vymizela a dnes z dřívějších časů zbyly jen zanedbatelné fragmenty. O světě, který se mohl a chtěl vyrovnat božské moci, si lidé mohli přečíst už jen ve starých kronikách.

Zyrzir prošel portálem a zamířil k nejbližšímu menhiru postavenému mimo systém ostatních kamenných útvarů. Záře v jeho očích ještě víc zesílila. Pokaždé, když se chystal na rituál Vrhu Kostek, byl vzrušený. Šlo o jeden z nejdůležitějších úkonů, které ho dělaly tím, kým je: bohem osudu gambalského panteonu. Jeho ruce opět rozhodnou o milionech životů na dalších padesát let. Život, smrt, štěstí, smůla, nespravedlnost, odvaha, trest, vina. Bůh si nebude vybírat, komu co přisoudí. Moc Kostek každému jednotlivci rozdělí tak, jak uzná za vhodné. Náhodně a nezaujatě. Lidem, zemím, řádu věcí.

Napadlo ho, co by se stalo, kdyby jednou nastala situace, kdy by Kostkami hodit nemohl. V zárodku myšlenku zavrhl, přistoupil k prvnímu menhiru s kamenným kvádrem jako překladem, natáhl krk k sotva viditelné škvíře uvnitř malé rýhy a cosi tiše zašeptal. Škvíra se v reakci na hlas krátce rozzářila. Vyslala impuls do menhiru a odhalila tak několik dosud neviditelných žil skrytých v kamenných záhybech, které naplnilo jasné světlo. Stoupající jas spirálovitě obtočil celý kámen, zajel do popraskané země a propojil se s kvádrem položeným na menhiru.

Nic dalšího se nestalo.

Bůh sebou škubl.

Znovu a s dokonalou artikulací pošeptal menhiru zaklínadlo, tentokrát pomaleji a hlasitěji. Se stejným výsledkem. Nakrčil obočí a rychlým krokem přistoupil k dalšímu nejbližšímu menhiru. Po tváři mu tančil tvrdý zlověstný výraz. Nerozuměl tomu, čeho se právě stal svědkem, a šok, který mu náhle projel tělem jak čepel dýky z ruky zrádce, se snažil si nepřipouštět. Něco takového se v historii rituálu Vrhu Kostek ještě nikdy nestalo.

Přikročil k druhému menhiru, nabral dech a vyslovil odemykací formuli. I druhý menhir zalilo světlo pavučinovitými úponky, ale to bylo vše, čeho se Zyrzir dočkal. Bezradně pleskl nataženou dlaní o stěnu menhiru, sjel rukou o půl lokte níž, až si sedřel kůži.

Trhl sebou a se zrychleným dechem rázně přiběhl ke třetímu menhiru vybočujícímu z geometrických útvarů. Pak ke čtvrtému, pátému, šestému. U sedmého se přistihl, že se mu třese hlas. Natáhl ruku, roztáhl prsty a sledoval, jak se jich postupně čím dál víc zmocňuje třas. I když jej zkoušel potlačit, vnitřní ochromení jím zmítalo silněji, než by si byl ochoten připustit.

Zalapal po dechu. Svit v jeho očích nekontrolovaně sílil. Mlha se s nepřirozenou dravostí plazila ze stínů zpátky.

Zyrzirova svatyně ležela věky uzavřená v tichu. Jen rituál Vrhu Kostek ji dvakrát za století obohatil o několik minut rozhovorů. Teď, za svou dlouhou existenci poprvé, zažila táhlý výkřik plný zhoubného hněvu. Ve chvíli, kdy se mlhy připlazivší se ze všech stran střetly v místě, kde Zyrzir stál, uchopil bůh cíp svého pláště a zakryl se jím. V tu ránu byl pryč.

Věčné Mlhy, konkláve bohů gambalského panteonu

blížící se okamžik Vrhu Kostek

Tohle je vážné, pomyslela si Strážkyně Mlh Syhaia. Konkláve se nesvolávalo často, a už vůbec ne tak narychlo jako právě dnes. Muselo se stát něco velkého, co nesneslo žádný odklad. Bohové se rychle objevovali a zaujímali svá místa v širokém altánu, podobně zmatení jako ona. Jejím úkolem, stejně jako zbylých Strážců, bylo chránit toho svého, kdyby náhodou nastala pře nebo nečekaný střet. Ona osobně nic podobného nepamatovala, ale věděla, že bohové v minulosti nebyli zrovna mírumilovná sebranka. Sklopila svá křídla a přejížděla palcem po jílci svého obouručního meče, přičemž nespouštěla oči ze svého pána Skalagrimura. Stál k ní zády a čekal. Syhaia věděla na koho. Dlouze nabrala vzduch do plic a zkontrolovala okolí. Nic podezřelého se nedělo. Ne očividně.

Ve vzduchu viselo napětí. Jako kdyby se vrozená nevraživost mezi bohy náhle zhmotnila a ostře tak kontrastovala s hustou a vpravdě bílou mlhou zahalující okolí mohutného altánu uprostřed rozsáhlého mechového palouku kdesi v lese. Běžný smrtelník by nepoznal, zda je les skutečný, nebo jde jen o dokonalou iluzi, jež měla navodit domovské prostředí předsedajícího a zároveň nejmocnějšího boha. Byl skutečný, a vlastně nebyl. Svým vlastním způsobem existoval tady, v sídle bohů, i na zemi mezi lidmi. Ačkoli jakékoli projevy dominance mohly ostatní bohy dráždit, byli mezi nimi tací, co si vybrané prostředí nemohli vynachválit.

Niamh, dcera bohyně Nausiky a ochranitelka pastvin a lesů, stejně jako ostatní čekala na svou matku, až dorazí a zahájí narychlo svolané konkláve. V tomto prostředí se cítila jako doma. Trylkující ptáci, lesní vzduch a sytá, avšak velmi svěží vůně hub a jehličí v ní probouzely známé a vždy příjemné dojmy a vjemy. Všimla si, že nemůže uniknout zdánlivě nezúčastněnému pohledu bělovlasého Armansfela, boha šalby a mamu. Mladě vypadající bůh s bělostným obočím, jemuž se podle nálady měnila barva zorniček a ve tváři míval nejčastěji výraz nezávislého šviháka vědomého si svého neochvějného postavení a moci, se opíral o jeden z mnoha sloupů podepírajících konstrukci mohutného altánu se založenýma rukama. Jakmile se jejich pohledy střetly, Armansfel nasadil svádivý úsměv. Vydržela jeho pohled, dokud mu pousmání opět nepovadlo a s okázalou přezíravostí obrátil svůj zájem k ostatním právě dorazivším.

Příchod bohyně moří Shannyn na ni zapůsobil nejvíc. Než překročila práh sídla bohů, byla ve své původní podobě. Od temene až ke krku se jí táhlo čtvero zdobných, takřka průhledných ploutví připomínajících mořského koníka, zatímco uprostřed čela měla rosolovitou vypuklinu protkanou sítí žilek, kterou chránily menší, na koncích zašpičatělé výstupky. V místech, kde jí čelisti anatomicky přecházely v uši, bohyni vlály ploutevní paprsky perutýna, zatímco na krku jí pomalu srůstaly skřele. Niamh to utvrdilo v tom, že náhlé svolání konkláve zastihlo Shannyn hluboko v jejím podmořském panství a nestihla se tak dostatečně proměnit. Na její kůži převládal azurový odstín s tmavšími skvrnami. Ňadra jí podepíraly dvě dokonale padnoucí lesklé lastury, od krku až k loktům měla nárameníky z obzvláště odolných, mořem opracovaných mušlí a na jednom ze stehen se doposud křečovitě držela hvězdice. Niamh věděla, že ačkoli se bohyně moří s takovýmto vzezřením mohla zdát zranitelnou, opak byl pravdou. Když Shannyn usedala na svůj trůn z různobarevných a mnohotvárných škeblí a korálů, ještě z ní odkapávala voda.

Kousek od ní se právě usadil vždy zachmuřený a přísně se tvářící Jutrobog. V ruce pevně svíral svou obsidiánovou hůl, mocný to nástroj, neboť světlou stranou, která nyní směřovala ke stropu, mohl bůh ztracený život vrátit, zatímco tmavou stranou, jíž nyní opíral hůl o zem, mohl získaný život opět vzít. Bůh čtyř ročních období hůl držel za její prostřední, vroubkovanou část, přičemž se o svůj trůn neopíral, ale pátravě přeskakoval pohledem z jednoho boha na druhého, jako by se snažil přijít na to, co je předmětem náhlého svolání. Vlasy měl spletené do šedých dredů a stejná barva mu zdobila i hustou bradku. Když se i ostatní bohové začali usazovat na svých trůnech, nakrčil pátravě nos a odfrkl si.

Niamh si upravila pampeliškový věneček na temeni a bezděky pohlédla na havrana na hlavici sloupu, pod nímž nehybně už nějakou dobu seděl na trůnu z kostí bůh podsvětí Tolvunar, a i ona zaujala své místo. Na shromáždění gambalských božstev už dorazili skoro všichni.

Z mlhy, po jejímž okraji trčely v různých výškách z bílé nicoty smrkové větve jako symbolická připomínka místa, kde bylo konkláve svoláno, vystoupila bohyně. Vysoká, ve tváři uhrančivá. Pozornost všech bohů se rázem obrátila k ní. Dlouhé kaštanové vlasy jí částečně spadaly přes ramena, částečně zakrývaly esovitě prohnutá záda. Kolem čela měla stříbrný diadém s třemi jaspisy umístěnými uprostřed šperku a na rameni jí trpělivě seděl skřivan. Jeho vztyčená stříškovitá chocholka se za bohyniny rychlé chůze pyšně nadouvala. Ženě visel na koženém provázku kolem krku tepající jantar zasazený do cínové klícky, symbol znovuzrození. Do vlasů měla vpletené květy bílých růží, z nichž se široko daleko linula libá vůně. Po mechovém koberci obklopujícím altán kráčela bosa, jak bylo jejím zvykem – Niamh skoro připadalo, že se k matce úponky prorůstajících trav i mech po dotyku jejích chodidel samy natahují, aby ji ještě chvíli mohly poctít svou hebkostí.

Hluboké modré oči Nausiky, matky přírody, nenápadně přejížděly po shromáždění, zkoumajíce, jaká je mezi bohy nálada. Netušila, zda jsou zpraveni o tom, jaký je důvod toho, že jsou všichni neodkladně odvoláni ze svých říší. Krátce zabloudila pohledem k Zyrzirovi, který jako jeden z mála neseděl na trůnu, nýbrž se o něj opíral a nedočkavě na ní visel pohledem.

Vedle schůdků na bohyni čekal urostlý muž s přívětivým úsměvem a rukou připravenou v gentlemanském gestu. Přes sebe měl lehký varkoč sestřižený od pasu dolů do špice, hruď mu chránil na řemíncích upevněný nablýskaný kyrysový plát z vlastní dílny. Z jednoho ze dvou opasků mu visel dlouhý obouruční meč. Nausika Skalagrimurovu ruku s úsměvem přijala, potlačila chuť políbit jej na zarostlou tvář a společně se svým partnerem vyšla schůdky a zaujala místo v čele panteonu. Ostatní bozi, co ještě stáli, se v odpovědi na to též ihned posadili. I Zyrzir, ačkoli z něj neklid prýštil na všechny strany.

Nausika se symbolicky rozhlédla po konkláve. Skřivan zacvrlikal a rozpustile jí poposkočil na rameni. Bohyně si upravila skromné šaty sahající nad kolena, dlouze se nadechla a promluvila.

„Vládcové panteonu,“ začala Nausika a na krátký okamžik se odmlčela, „důvod, kvůli kterému jste sem dnes byli svoláni, se mi těžko říká. Týká se nás všech, bez jediné výjimky, každého boha, poloboha i těch, kteří z nás vzešli nepožehnanou cestou. Ale týká se i těch, již nás dlouhá staletí uctívají a přinášejí nám oběti. Těch především.“

Nejvyšší bohyně sledovala, jestli se někdo chová až podezřele přehlíživě, avšak shledala, že jí všichni až na jednoho naslouchají, jako kdyby netušili, s čím se vysloví.

„Za celou svou existenci nepamatuji, že by k něčemu podobnému došlo, a proto to považuji za velmi znepokojující čin, který musí být neprodleně vyřešen,“ otočila hlavu k Zyrzirovi a pokývnutím mu tak udělila slovo.

Bůh na nic nečekal. Povstal, shodil kápi a jeho oči zazářily jak dva majáky ve tmě.

„Vládcové, z mé svatyně byly ukradeny Kostky osudu!“ pravil rozohněně Zyrzir. Chtěl hned pokračovat v řečnění, ale namísto toho sledoval, jak na to budou ostatní reagovat. Odezvy se dočkal lecjaké. Dharma, bohyně moudrosti, nevěřícně povytáhla obočí a vypoulila oči. Puštík, který ženě seděl na ruce, nervózně zamával křídly a zaskřehotal. Niamh se zmateně obrátila na svou matku, ale ta, stejně jako Zyrzir, sledovala prvotní reakce ostatních. Bohové se na sebe dívali a ve tvářích se jim zračil údiv a překvapení pomalu přerůstající v upřímný šok. Tolvunar, jehož tvář boha smrti byla skrytá v neprostupné temnotě kápě, se ani nepohnul. Ani když se na něj vedle sedící Elgarsun podíval nanejvýš podezřívavým pohledem, nedal nijak najevo jakékoli znepokojení. Veleasův oheň, jenž bohovi věčně stravoval vlasy, se rozhořel znechucením, neboť mu došlo to samé, co Zyrzirovi.

„Není třeba rozvádět důsledky tohoto ohavného činu, protože si je všichni velmi dobře uvědomujeme,“ pokračoval okradený bůh. „Někteří víc než ostatní, protože tuto krádež, toto znesvěcení mé svatyně, tuto zavrženíhodnou zradu má na svědomí někdo z vás!“

„Zyrzire!“ Nausika se snažila zkrotit jeho hněv, ale bylo jí jasné, že k rozdmýchání nedůvěřivosti mezi bohy už došlo.

Čedrakan si vyměnil vědoucí pohled s Bolungar, čehož si bůh osudu okamžitě všiml. Stejně jako šklebu, který bohyně pomsty skrývala jen těžko. „Bolungar! Co ty o tom víš?“

Oslovená žena se nevšímavě uvelebila na trůnu. Její přiléhavé vínové šaty s rozparkem až k pasu sklouzly po stehně a poodhalily tak řemínkový podvazek, který vedl od železného plátu chránícího její bok a část nohy až pod koleno k vysokým koženým botám.

„Coby,“ odbyla ho bohyně. „Jen to, že se to jednou muselo stát. Vlastně se divím, že k tomu došlo až teď. Někdo z nás,“ Bolungar nedbale opsala nataženou rukou kruh, „si po tisících let plně uvědomil, co za moc se v Kostkách skrývá, a byl tak neuvěřitelně hloupý a zaslepený mocí, že se jal Kostky ukrást.“

Jak to myslíš, chtěla se zeptat Nausika, ale Zyrzir, hladový po odpovědích, ji předběhl.

„Co tím naznačuješ?“

Bolungar se nadechla k odpovědi. V reakci na to se jí na hrudi zvedl náhrdelník ze střídavě zelených a modrých aventurínů, kamenů vytrvalosti, pro bohyni pomsty natolik příznačných. „Jen to, že ten, kdo to udělal, je u sebe nemůže mít dlouho. Musí jimi hodit, učinit Vrh. Jinak jsou mu k ničemu.“

„Leda by někdo nechtěl,“ přidal se prorocky Skalagrimur, „aby se Vrh uskutečnil. Možná nechce, aby se situace na Gambale změnila. Stav věcí, co je nyní, mu vyhovuje a chce trvání minulého Vrhu co nejdéle protáhnout.“

„To by vcelku sedělo na tebe,“ rýpla si Bolungar a její kulaté náušnice zacinkaly. Bůh osudu se rezignovaně posadil. Nepokojná záře v očích, zrcadlící rozruch v jeho duši, nepohasínala.

„Tak dost,“ vložila se do toho zvýšeným hlasem Nausika, když viděla, jak Skalagrimur brunátní. „Žádám vás o jediné – pokud někdo z vás ví, kdo stojí za krádeží Kostek osudu, nechť promluví. Viník se též může přihlásit sám, dokud je to ještě možné. Pokud tak učiní, zaručuji mu spravedlivý soud, který by nemusel nutně končit vyhnanstvím z panteonu. Jestliže jej však odhalíme bez předchozího přiznání, slibuji mu osud horší než smrt.“

Zyrzir podepírající si ohnutým zápěstím bradu těkal očima po ostatních, aby mu nic z jejich výrazů neuniklo.

„Jsem jediný, komu to připadá jako opakující se historie?“ ozval se doposud mlčící Armansfel a hned pokračoval. „Nerad to říkám, ale ani Světlo nebes se, pokud mi nebylo něco zatajeno, doposud nenašlo. A vzhledem k podstatně důležitějšímu významu Světla se obávám, že Kostky jsou už mimo Věčné Mlhy.“

„Nejsou,“ zavrčel rozhořčeně Zyrzir a klouby na prstech mu zbělely, jak zarýval nehty do opěradel svého trůnu. „Něco takového bych pocítil. Jsem s nimi spojený stejně jako Jutrobog se svou holí, jako Dharma se svou sovou…“

„To nic nemění na tom,“ pokračoval s bezuzdnou upřímností Armansfel, „že to tu už nejméně jednou bylo a nepřišlo se na to, kdo Světlo ukradl.“

Jakmile domluvil, obrátil se provokativně k Nausice. Ta jej zpražila přísným pohledem a tentokrát to byl on, kdo raději uhnul zrakem stranou. Niamh jeho náhlé vyklizení pole zcela sobecky potěšilo.

„Pokud vím,“ chopila se otěží znovu Bolungar a sklouzla očima k Dharmě, „sestřičko, tobě se přece kdysi ztratila Koule vědění, ne?“

Dharma opětovala sestře vlažný pohled. „Ano, ale je to jen několik staletí. Světlo se ztratilo dřív.“

„To všichni dobře víme,“ ušklíbla se bohyně pomsty a nápadně kývla hlavou směrem k Nausice, „ale tvá Koule se také nenašla, že?“

„Ne,“ odpověděla prostě bohyně moudrosti.

„Řekla bych,“ pravila odvážně Bolungar, „že nás někdo z našich řad, a nutno dodat, že je neskutečně trpělivý, systematicky okrádá o naše artefakty,“ obrátila se k nejvyšší bohyni. „Kdo ví, jestli za těmi všemi krádežemi není jeden zloděj. Možná ten dotyčný mohl tahat za nitky třeba i při Lutoborově pádu…“

„Važ slova!“ Skalagrimurův výraz potemněl. Chtěl vstát, ale Nausika jej položením ruky na hrudní plát zastavila. Bůh se rázem zklidnil, ale kdyby mohl, metal by po Bolungar jednu hrozbu za druhou. „Všichni víme, že Lutobor si za svůj pád mohl sám.“

Dřív než bohyně pomsty znovu stačila další kousavou poznámkou rozvířit už tak neklidné vody konkláve, promluvil k překvapení všech ten, kdo měl vždy za každých okolností jen málokterou připomínku. Nemusel mluvit, neboť božský úřad, který zastával, nevyžadoval řeč. Nevyjadřoval se, nikdy nic neodkýval a po většinu času setkání bez hnutí seděl na místě, jako by se všech záměrně stranil. Tolvunar.

„To lidé touží vyrovnat se bohům, ne bůh. Bůh sám, ten se jen vždy snaží být mocnější než ostatní, a pokud mu to panteon svou přehlíživostí a slepotou vycházející z nedostatku schopnosti vnímat důsledky svých činů umožní, zaslouží si padnout.“ Bůh smrti měl hluboký, démonicky nepřirozený hlas, a když mluvil, Niamh naskočila husí kůže. Bohyně lesů nepochybovala o tom, že není jediná, o koho se Tolvunarova slova takto blízce otřela.

Nausika se jeho slov nezalekla ani nedala nijak najevo, že by ji nějak zvlášť překvapilo, že konečně po dlouhé době promluvil. „Jak to souvisí s krádeží Kostek osudu?“

Bůh zaváhal, zda má své myšlenky rozvést. „Neznevažuji krádež Kostek, je to čin, za který bude viník nepochybně potrestán, avšak my všichni bychom si měli uvědomit, že to lidští mágové nám vzali mnohem víc…“

Zyrzir sebou škubl. „Jak se opovažuješ srovnávat…“

„Maldebrus,“ zahřměl Tolvunar, až se celý altán otřásl v základech. Armyan, bůh bohatství, šokem zkřivil pysky a přejel si rukama přes uši, jak mu v nich z Tolvunarova tónu zabrnělo. Niamh ztěžka polkla. „Tak se jmenoval ten arcimág, co zneužil síly přírody, tvoje síly, Nausiko. Zasahoval do dění na Gambale víc, než se kdy jakýkoli bůh odvážil. Dodnes doplácíme na tvou neopatrnost a naši svéhlavost, protože ten bastard neprošel mou bránou do říše mrtvých, vyhnul se jí! Mocným kouzlem spoutal magii a připravil nás tak na dlouhý čas o část moci. Pověz, jak k uctívačům promlouváme, když ne přes magii? Lidem zbývá jen slepá víra.“

Nausika po celou dobu jeho proslovu vzpřímeně seděla na trůnu a pozorně jej se zdviženou bradou poslouchala. Když domluvil, chvíli hledala správná slova. „Pokud tím narážíš na Náramky, chápu tvůj hněv víc, než si myslíš. I já přece byla okradena. Schizma, které lidský arcimág vytvořil, bylo útokem na samotnou prapodstatu naší existence, avšak stará bolest není to, kvůli čemu jsem nás sem dnes svolala. Tudíž pokud nemáš co říct k probírané věci, poprosím tě o mlčení.“

Jako by se stalo. Bolungar se pobaveně ušklíbla. Jaké bylo její překvapení, když Tolvunar znovu promluvil.

„Nejsem si jistý, kdo za tím je, ale mám svůj tip,“ řekl a pootočil hlavu k místu, kde seděl Elgarsun. Ten v reakci na obvinění zkrabatil obočí a nechápavě se na boha smrti zadíval.

„Já?“ Bůh magie se cítil dotčeně, a ačkoli šlo o odvážný akt, udržel rozechvělou trpělivost na uzdě. „Když už si drze dovoluješ mě přede všemi obvinit, pověz, k čemu by zrovna mně Kostky byly?“

Niamh ani žádný jiný bůh už dlouhé věky neviděli Tolvunarovu tvář, neboť ji odhaloval jen velmi střídmě, avšak bohyně by přísahala, že se právě v tuto chvíli bůh smrti nepokrytě usmívá. Od ucha k uchu, svým děsivým sadistickým úsměvem, jenž mu spokojeně hraje na tváři pokaždé, když do jeho říše dorazí další duše.

„Protože jsi dlouho stál stranou všeho dění kvůli spoutané a ztracené magii,“ vyslovil domněnku Tolvunar a odvrátil od Elgarsuna tvář. Bůh magie ucítil, že by mu tento útok měl vrátit. A dobře věděl jak.

„Pakliže na mém obvinění trváš, dovol, abych i já představil svou tezi,“ udeřil vyrovnaným hlasem. „Kostky jsi sebral ty, Tolvunare. Ptáš se proč? Chceš Vrhem přivolat na Gambalu dlouhou a vleklou válku, neboť takovou kontinent už dlouho nepoznal. Jen samé menší konflikty, nezajímavé soupeření mezi vládnoucími rody a sem tam nějaká půtka na hranicích. Kdy naposledy ti bránou procházelo tolik duší do opatrovnictví než při válce, hm? Nikdy nekončící konflikt – to je to, co si chceš na Kostkách vymodlit.“

Tolvunar se zasmál. Jeho bouřlivý smích zněl jako probouzející se sopka, jako zemětřesení. „Tomuto důvodu jistě nevěříš ani ty sám,“ řekl, když se ovládl. „Mám dojem, že tím spíš ukazuješ ne na mě, ale na Nyrgamanda.“

Jakmile bůh války zaslechl své jméno, zbystřil. Pohnul svým mohutným svalnatým tělem a zabodl zlobné oči do Tolvunara. Řetězy, jimiž k sobě měl přes širokou hruď pevně připevněné ostnaté nárameníky z krunýře neznámého netvora, povážlivě zachřestily. Vstal z trůnu a natáhl obě ruce před sebe. Vzduch před bohem se zlověstně zatetelil. V rukou se mu začala zhmotňovat obří bojová sekera s topůrkem silným nejméně tři palce. Jakmile se plně dotvořilo i široké udržované ostří skoro z poloviny tak dlouhé, jako byl Nyrgamandas sám, bůh zbraň pevně uchopil.

„Pojď blíž a řekni to ještě jednou,“ řekl hrozebně a udělal malý úkrok vpřed.

Vedle něj se rychle postavil bůh spravedlnosti Pripegal a zabránil Nyrgamandovi v chystaném rozmáchnutí. „Přestaňte s tím, všichni,“ promluvil odhodlaně. „Nemyslíte, že toho nikam nevedoucího sváru bylo už dost?“

Nyrgamandas ucukl sekerou stranou, aby ji vytrhl Pripegalovi z dosahu, vrhl po Tolvunarovi zlostný pohled a pomalu se usadil zpátky na trůn. Sekeru zaklesl do připravených úchytů na trůnu.

Bolungar se vědoucně zadívala na bohy smrti i války. „Tak se mi zdá, že Kostky by se hodily vám oběma. Tolvunar by rozšířil svou říši o pěkných pár tisíců duší a Nyrgamandas by jim k tomu dopomohl provětráním své sekyrky. Nejste vy dva náhodou spolčení?“

„To stačilo, Bolungar.“ Nausika rázně máchla rukou a uťala další nepodložená obvinění. „Zítra je lidmi slaven svátek nového roku Sagalatan spojený tentokrát s tradičním rituálem Vrhu Kostek,“ pokračovala energickým tónem, „zloděj má proto čas jen do dnešní půlnoci. Zaručuji mu, že se na čin přijde. Zyrzirovými ochrannými kouzly nejde projít bez povšimnutí. Může nějaký čas trvat rozplést, kdo je rozptýlil, ale přijde se na to…“

„Jako se na to přišlo při ztrátě Světla nebes,“ zabručel rušivě Valthorm.

„Já se z minulých chyb poučila, Valthorme,“ rozohnila se Nausika. V reakci na její hněv jí z ramena vzlétl vyplašený skřivan a zmateně poletoval kolem ní, zatímco se v prostoru altánu náhle zvedl prudký vítr vířící jehličí spadlé z větévek. „Poučil ses i ty?“

Než stihl bůh bouří zareagovat, předběhl ho Tindastól. „Co to slyší moje uši? Chaosu už bylo dosti, netopme se v minulosti. Však dřív, než někdo vznese k dopadení zloděje vedoucí podněty, je třeba říct, Nausiko, že tím zrádcem jsi mohla být klidně ty.“

Skalagrimur střelil po bohu veselí nevraživý škleb a sevřel pěsti, ale Nausika jeho prchlivost i přes těžko skrývané dotčení opět umlčela. Nechápavě se na Tindastóla zadívala. „To si opravdu myslíš?“

„Nepochop mě, prosím, špatně. Nechci ti činit žádná příkoří,“ doplnil rychle. „Jen myslím, že právě Kostky tvou nejistou pozici podpoří.“

„Nemám důvod ponižovat se ke zrádnému konání na úkor druhých,“ zvýšila hlas Nausika a Niamh tušila, že se její matka ještě hodně krotí. Věděla, že by byla schopná demonstrovat sílu svého postavení mnohonásobně silněji. „Má pozice je neotřesitelná! Jestli tu je někdo takový, kdo pochybuje o mém trůnu, nechť předstoupí, nebo mlčí navěky!“

Její slova altánem vibrovala jako ozvěna zalézající až hluboko do morku kostí, kde se usadila v nejzazším koutu. Matka příroda čekala, kdo bude takový hlupák, aby se jí zkusil postavit. Chvíli božský sněm ovládalo ticho.

Poté nečekaně povstala Dharma a promluvila: „Ustaňme v nesmyslných útocích a nepodložených obviněních.“ Její puštík souhlasně zahoukal. „Podle premisy, kvůli které tu po sobě hážeme špínu, by zlodějem mohl být kterýkoli z nás.“

„I ty,“ popíchla ji Bolungar.

„I já,“ potvrdila bez zaváhání Dharma. „Stejně tak i třeba Zyrzir sám…“

Bůh osudu rozladěně nakrčil nos. „To je hloupost! Proč bych si kradl vlastní atributy?“

„Mluvím jen v teoretické rovině, Zyrzire,“ připomněla opatrně vztahovačnému bohu a obrátila se k Nausice. „Ať už Kostky ukradl kdokoli, měli bychom ihned začít rozplétat ochranná kouzla Zyrzirovy svatyně. Čím dřív začneme…“

Bůh, kterého se dnešní konkláve týkalo nejvíc, najednou zbledl, zoufale zalapal po dechu a trhl sebou, jako kdyby mu někdo vrazil dýku mezi žebra až po jílec.

Nausika sesedla z trůnu, přeběhla kolem Skalagrimura a podepřela Zyrzira, který kvůli právě prožitému šoku bezděčně vstal z trůnu a hned při prvním kroku zavrávoral a vysíleně klesl na koleno. Ostatní vládcové panteonu překvapeně sledovali, co se děje.

Zyrzir, těžce dýchaje, zvedl hlavu a křečovitě zaryl prsty do bohynina ramena, jako kdyby ho hodlal rozdrtit. Oči měl pohaslé a na čele se mu perlil pot. To bylo poprvé, co u něj Nausika za celou dobu jejich existence viděla pot.

„Kostky…“ zasípal bůh a selhal v marném pokusu o získání kontroly nad svýma nohama. Nausika mu pomohla se postavit a narovnat. Zyrzirův dech se konečně relativně vyrovnal. „… moje svatyně, někdo… někdo učinil Vrh…!“

„To není možné. Nikdo kromě tebe a mě na tohle nemá právo, Mlhy by ho potrestaly!“ zhrozila se vládkyně bohů.

„A přesto se to stalo, cítím to…“ soukal ze sebe šokovaně Zyrzir.

„A kde jsou Mlhy, aby trestaly?“ utrousila tiše Bolungar.

„Nemusel učinit Vrh,“ ozval se Armansfel. „Mohl ho obejít. Možná stačilo Kostky na Stolec osudu jen vyskládat. Stolec vnímá jen Kostky. Ne to, jak a kdo je na něj hodil nebo položil.“

„Jak to můžeš vědět?!“ rozkřikl se na něj bojovně Zyrzir.

Bůh šalby a mamu se krotil ve svém ušklíbání. „To tady za naši existenci napadlo už každého. Jen nikdo z nás není natolik šílený, aby to doopravdy udělal.“

„To se právě mýlíš,“ zasmála se upřímně Bolungar. „Jeden z nás totiž tak šílený je. A právě to dokázal.“

Syhaia, přimrazeně sledující děsivý zvrat situace, okamžitě pochopila, že klidné časy jsou pryč.

Věčné Mlhy, Zyrzirova svatyně

krátce po Vrhu Kostek

Bohovi osudu se pomalu vracela síla do žil. Klopýtal alejí menhirů v čele průvodu a zastavil se až u trilitu, o nějž se na okamžik opřel. Příval studených mlh obklopoval jeho svatyni ze všech stran, avšak jedno místo schválně vynechával – to nejposvátnější: plochý kopeček vystupující z jednotvárnosti roviny, na němž stál Stolec popsaný tajným jazykem bohů. Zyrzir věděl, co na kulaté desce nalezne. Při té představě ho zamrazilo, až se roztřásl. Nabral síly, prošel portálem a vběhl na schody, na jejichž vrcholu se zadýchaně zastavil.

Nausika gestem zastavila ostatní vládce panteonu, aby dále nepokračovali a počkali na Zyrzirovo povolení ke vstupu do jeho nejsvětějších prostor. Všichni do jednoho bez jakékoli připomínky poslechli.

Zyrzirovi zaplály oči dychtivostí po odpovědích. Ačkoli jím zmítal hněv, zajímalo ho, jak zloděj Kostky hodil – nebo poskládal, jak o tom mluvil Armansfel. Mnohé z toho, co na stěnách dvanácti Kostek rozezná jakožto jistý příslib budoucích časů, vypoví o tom, který bůh by právě z této hozené sestavy měl největší užitek. Pomalu přistupoval blíž a už z dálky rozeznával padlé znaky a kombinace. V hlavě mu okamžitě sepnulo a v mysli se mu roztančila myriáda důsledků, které po tomto Vrhu nastanou.

Žádná Kostka nebyla větší než palec. O to bylo úchvatnější, s jakou pečlivostí a až chorobně puntičkářským smyslem pro detail na nich byly vykresleny symboly, které na první pohled vypadaly jako geniální umělecké dílo velmistra svého umu.

Kolem Kostek se vznášel nespadající stříbrný prach – znak, kterým Rovnováha souhlasila s tím, jak byl Vrh proveden. Rovnováha vždycky souhlasila, pomyslil si naštvaně Zyrzir. Ještě nikdy se Vrhu nevzepřela. Ať Kostkami hodil nebo je na Stolci rozložil kdokoli, zřejmě s tím počítal. Bůh osudu se cítil zrazen, že Rovnováha nerozeznala, že dvanácti tvořitelkami dějin nehází on. Zřejmě nepočítala s tím, že by někdo mohl provést něco takového, jako je krádež atributů.

Naklonil se nad Stolec, nevšímaje si nedočkavě přešlapujících vládců panteonu pod svatyní, a důkladně si padlé stěny Kostek prohlédl. Jeho mysl začala ihned chrlit jednotlivé spletité nitky budoucnosti příštích padesáti let…

… a vtom se šokovaně zastavila.

Bracken, závěr měsíce dvanáctého cyklu,
poslední den roku Kručinky

letopočet 1214 po Vylodění

95. rok bez krále

Nad svatyní zaskřehotali rackové. Vzlétli jako jeden muž, zakroužili nad patiem a klouzavě zamířili nad svažujícím se úbočím města lemovaným desítkami pokřivených střech a stříšek zvedajících se z mraveniště brackenských ulic směrem k moři. Blížil se večer a slunce se na zatažené obloze už téměř dotýkalo vzdáleného horizontu.

Mořské ptáky vylekalo procesí, které bylo hlavní bránou právě vpuštěno do předních prostor svatyně boha osudu. Vrcholil jeden z hlavních svátků roku Sagalatan a mezi mnoho po staletí dodržovaných tradic patřil i rituál Vrhu Kostek. Pro spoustu lidí nejen v Brackenu, ale po celém Kraegaru, Auralonu či Namydii to znamenalo životní zážitek. Jen opravdu zřídkakdy se stávalo, aby tento rituál nějaký jednotlivec zažil dvakrát, neboť se konal vždy jen jednou za padesát let. Jistě, někdo se jej mohl účastnit jako desetiletý kluk a poté znovu jako šedesátiletý kmet, avšak málokterá paměť dokázala být natolik živou, aby si zážitek z dětství detailně vybavila i s autentickou atmosférou.

Rituál Vrhu Kostek byl jednoznačně největším lákadlem pro mnohé návštěvníky ze všech koutů kontinentu, a nebylo proto divu, že městské hostince a noclehárny praskaly ve švech. Několikanásobný nárůst počtu obyvatel měl ovšem i negativní dopad – zvedl se počet přepadených a okradených a nejedna duše se v těchto dnech v brackenské tlačenici nedobrovolně vydala k Tolvunarově bráně. Městská stráž dělala, co mohla, avšak letošní Sagalatan pro mnohé novice a rekruty i ostřílené vojáky znamenal křest ohněm. Už jen proto, že v souvislosti se svátkem probíhal ve městě výroční jarmark, se kterým souviselo například i náročné vybírání mýta či přísné kontroly kupeckých povozů a karavan nejen ze všech koutů země, ale i z ciziny. Nemluvě o přijíždějících skupinách všelijakých kejklířů a potulných umělců. Zpřísněný režim brackenským obyvatelům nevadil – na jarmark se těšili celý rok a všechna bezpečnostní opatření zcela chápali.

Ansbert z okna své jizby sledoval, jak se templ pomalu plní. Právě si dooblékl kněžské roucho, zdobené na okrajích symboly spjatými s kultem osudu, a kolem pasu si uvázal rituální uzel z jemného hedvábného provazu tmavě modrého zabarvení. Nemusel se dívat na hodiny, aby poznal, že se čas rituálu přiblížil. Za dveřmi po chodbě neustále někdo chodil a, jak si všiml, několik jeho bratrů ve víře začalo u vstupu na patium a kolem templu na druhé straně udržovat pořádek. V rukou drželi lucerny a navigovali poutníky podél cesty ohraničené na laně visícími lampiony, které vrhaly na vstupní cestu příjemné matné světlo. Už teď bylo jasné, že se do svatyně, tedy do části vyhrazené pro přihlížející, zdaleka všichni návštěvníci a zvědavci nevejdou. Z kronik kultu však věděl, že takřka stejná situace se opakovala při posledním rituálu i při všech těch, co mu předcházely.

Ansbertův velekněz nebyl zdaleka první, kdo požádal vládce města o další pozemky pro rozšíření kapituly, avšak doposud bylo jeho snažení marné. Zyrzirův kult v Kraegaru nepatřil mezi ty nejsilnější a vládce města, rod Zyanů, preferoval uctívání jiných božstev. Měl za to, že kult boha osudu na mapě města zabírá už tak dost místa. Navíc, a to byl vždy argument, proti kterému se nešlo příliš ohradit, se Vrh Kostek, při němž hrála svatyně v celé zemi výjimečně hlavní roli, konal jen jednou za půlstoletí.

Na dveře Ansbertovy komůrky někdo zaklepal. Muž si parohovým knoflíkem připnul na roucho přiléhavý světlý plášť s velkým vědoucím okem ve výšce beder, jež bylo Zyrzirovým atributem, a obrátil se čelem ke dveřím.

„Kdo je?“

Zpoza dveří se ozval tlumený, zdrženlivý hlas mladého akolyty. „Ehm… Milen, žreci.“

Milen…? Ach, jistě! „Pojď dál.“

Dovnitř vstoupil malý chlapec v dětské obdobě Ansbertova rituálního úboru. I přesto měl Ansbert pocit, že je mu světle modrá kutna příliš velká. Chlapec nemohl být starší deseti let. Měl krátké světlé vlasy, velké kulaté oči, malý nos a buclatou tvář. Starší kněz si ho ve světle tří hořících svící měřil pohledem.

„Promiň, úplně jsem na tebe zapomněl,“ omluvil se a opřel se dlaněmi o nahrubo ohoblovaný stůl, na němž měl připravené rituální křesadlo. „To je tím vzruchem všude kolem. Však víš, dnes je výjimečný den i výjimečná noc.“ Zadíval se na Milena a zamyšleně zaťukal prsty o desku stolu. „Říkali mi o tobě. Jsem rád, že jsi mě sám vyhledal.“

„Já taky, žreci,“ pípl stydlivě chlapec a nešikovně se uklonil.

„Jak dlouho už jsi Zyrzirovým akolytou?“

„Sedm měsíců, žreci.“

Ansbert se neskrývaně zasmál. „A to už tě velekněz určil žrecovým pomocníkem při Vrhu Kostek? U Zyrzirova oka, kdo je tvým otcem, hochu?“

„Neznám ho, ctný žreci. Jsem nalezenec ze sirotčince v Přístavní čtvrti, já… vykoupili mě, abych mohl být akolytou,“ odpověděl a kousl se do rtu.

Starý kněz uznale kýval hlavou. „Tomu říkám kariéra. Dej na má slova, jednou budeš veleknězem. Bohové tě mají rádi.“ Anebo velekněz…

Chlapec se upřímně usmál, a i přes třepotající se plameny svíček, jež rozkmitala chladná bríza od moře, bylo vidět, že zrudl jak rak.

„Dobrá,“ mávl rukou Ansbert, upravil si plášť, sebral ze stolu křesadlo a vložil jej do připravené tašvice. „I přes tvé snad neunáhlené požehnání doufám, že si uvědomuješ, jak je právě dnešek důležitý. Je svátek Sagalatan, jeden ze čtyř hlavních svátků Kraegaru… a vlastně i dalších zemí. Lidé se loučí se starým rokem a vítají nový. Jak ti nejspíš bylo už sděleno, večer nám pomůžeš s rituálním zhasínáním ohňů, které symbolizuje smrt starého roku. Poté proběhne rituál Vrhu Kostek, po němž velekněz s pomocí Zyrzirova božího oka sdělí, co nám bohové chystají na dalších padesát let. U toho budeš asistovat i ty, ale o tom až za chvíli,“ dovolil si Ansbert malou odbočku. „Od chvíle, kdy zhasnou ohně, až do okamžiku, než je velekněz spolu se mnou a tebou znovu zapálí, budou dveře mezi světem mrtvých a živých otevřené. Bůh smrti se na tu chvíli určitě dost těší,“ zašklebil se kněz ironicky.

„Kdo se vydá do říše, která mu není vlastní, nemusí se stihnout dostat zpět,“ pokračoval bez zaváhání po vzoru staršího Milen. „A musí čekat další rok na to, až se světy opět na krátký okamžik protnou, aby se mohl vrátit. Pokud to přežije. Tedy… to platí vlastně jen pro živáka, když jde mezi mrtváky.“

Ansbert nadšeně přikývl a naklonil se k oknu, aby zhodnotil situaci. „Vyrazíme. Budeme pokračovat cestou do svatyně. Naše chvíle se blíží,“ řekl a zavřel okno.

Cestě do svatyně po vnitřním dvoru, který už tak přetékal zvědavým lidem, se chtěli vyhnout, a tak na dnes nejsledovanější místo Brackenu zamířili přes zastřešenou pavlač templu. Pavlač osvětlená pochodněmi zastrčenými v úchytech s železnou protipožární stříškou po necelých dvaceti metrech končila. Schody se dál stáčely dolů do vnitřních soukromých prostor kněží, kde kromě jídelny, kuchyně, dormitáře a skriptoria byl i boční vchod přímo ke svatyni.

„… poblíž bude stát bratr písař, který popadne brk a veškerá proroctví, jež Zyrzir veleknězi milostivě předá, poctivě ještě téže noci slovo od slova zapíše a následně vyšle posly do zbylých svatyň boha osudu, kde se zpráva namnoží. Odtud teprve vyjedou určení zvěstovatelé do ostatních měst, v nichž není naše svatyně, a zpraví lid i vrchnost o tom, čemu se říká ozvěna budoucnosti.“ Ansbert rychle scházel schody, neboť jejich chvíle brzy nadejde.

„Pak veleknězi podám z tvých rukou rituální křesadlo a on za jeho pomoci zažehne ve svatyni první oheň nového roku,“ navázal pohotově Milen, beroucí schody odvážně po dvou.

Zastavili se těsně před bočním vstupem do vyvýšené svatyně. Ansbert jedním oknem nahlédl dovnitř. Jeho bratři ve víře stáli ve špalíru jako sochy podél stěn, tvořili tak hranici pomyslné cesty, kam až příchozí lid mohl vstoupit. V rukou drželi lampiony. Pochodně a svíce se tentokrát nezapalovaly. Jak viděl, těžká vstupní vrata zela dokořán. Zkoušel podle počtu hlav odhadnout návštěvnost, ale brzy to vzdal. Dva kněží stáli kolem jednoho ze dvou oltářů, zhruba metr vysokého, v němž zakladatelé brackenské svatyně kdysi vydlabali prostor pro rituální ohniště. Uvnitř hořel ve svůdném tanci plamenů zvláštní našedlý oheň.

„Vidíš?“ poznamenal Ansbert a poukázal na něj. „To je sagalatanský oheň. Hoří vždy celý rok. Zhasí se až těsně před půlnocí. A stejně tak je těsně před úsvitem znovu zapálen, aby hořel další rok. Vyčlenění kněží našeho kultu ho po celou dobu udržují. To jsou ti dva vedle něj. Říká se mu také strážní oheň.“

Milen třeštil oči a, upoután nastalou atmosférou, na každé knězovo slovo hypnoticky přikyvoval. Ansbert si jeho zaujetí vážil.

Vtom dal velekněz stojící před druhým, podstatně širším oltářem znamení. Zyrzirovi kněží ihned spustili uhrančivý chrámový zpěv. Nešlo o žádné hluboké hrdelní mručení, jak možná kdejaký poutník mylně očekával, nýbrž o citlivě uchopené, poctivě nacvičené tóny nemilosrdně si klestící cestu k srdcím posluchačů.

Další dva vybraní akolyté Milenova věku stáli s lampiony ve tvaru božího oka po boku veleknězi, aby mu mohli dostatečně svítit na kalcitovou desku tvořící hlavní část oltáře. Ve sběhu žeber klenby v obou rozích nejsvětějších prostor templu stáli rozestavění další dva starší kněží, žreci v zácviku. Ansbert i Milen věděli, že jejich úkolem je dohlížet na poklidný vývoj rituálu, být veleknězi po ruce, a hlavně předat mu požehnané kostky, s kterými už házely desítky generací před nimi.

Téměř u samého stropu visel dvěma provazy přivázaný obří lampion opět ve tvaru Zyrzirova vševidoucího oka – hlavní zdroj světla v místnosti. A protože se rituál blížil k vrcholu, jeden z bočních bratrů za veleknězovými zády se pohnul, vzal dosud skrytou dlouhou tyč a s nacvičenou grácií s ní ono oko zhasl.

„Tohle je to divadlo pro lid?“ zeptal se Milen. Ansberta svou překvapivou poznámkou zavánějící drzostí vytrhl z prožitku.

„Jaké divadlo? Kdo ti to říkal?“

„Velekněz Bojan,“ přiznal bez okolků chlapec.

Ansbert chvíli nevěděl, co říct. „Hm, vlastně máš pravdu,“ vypadlo z něj nakonec. „Ale je to působivé, no ne?“

„Je, žreci Ansberte. A jak.“

Bohové, vsadím poslední milon, že z toho chlapce jednou opravdu bude velekněz, ne že ne! „Připrav se, brzy půjdeme na scénu.“

Velekněz udělal krok ke kalcitové desce oltáře, čímž dal nenápadné znamení, aby chorál ustal. Díky skvělé akustice v templu ještě chvíli trvalo, než se zpěv vytratil. Z rohu, kde u přípory stáli dva kněží, z nichž jeden na začátku rituálu zhasil hlavní lampion, vystoupil druhý. Jak mířil pomalým krokem k veleknězi, ostatní Ansbertovi bratři ve víře postupně, jeden po druhém, zhasínali své lampiony. Během tohoto procesu vstoupili z boku do svatyně Ansbert s Milenem. To už zhasly i poslední lampiony nejblíže oltáři. Jediné, co nyní osvětlovalo místnost kromě Patronova světla přes podlouhlá okna templu, byl strážní oheň a lampiony jeho dvou opatrovatelů. Ansbert vytáhl křesadlo a podal ho Milenovi. Ten jej dychtivě převzal. Jeden z akolytů podal Ansbertovi podnos s dvanácti kostkami a zařadil se zpátky na své místo. Další předal veleknězi šátkem přikrytou nablýskanou poklici, jíž měl být uhašen strážní oheň. Bojan ji přijal a ve světle dvou lampionů ji seshora na plameny přiklopil. Jakmile se poklice dotkla oltáře a byla vzápětí odejmuta, oheň byl pryč. Templ zaplavily sborové vzdechy údivu a vzrušené mumlání přihlížejícího davu.

Jak si Milen všiml, kněz s tyčí se opět obratně přitočil, vstrčil ji do Zyrzirova vidoucího oka a světlo uvnitř velkého lampionu opět zapálil. Záře vrhala na templ mihotavé matné světlo a halila jej do světlemodré přikrývky.

„To se smí? Myslím, kvůli úctě ke konci roku…“ špitl zvědavě Milen.

„Dnes je to jiné,“ oplatil mu tiše Ansbert. „Kdyby nebyl rituál Vrhu Kostek, Oko zůstane zhasnuté.“

„A jak to udělal, že ho zase zapálil?“ pokračoval neodbytně malý akolyta.

„Později ti to vysvětlím, teď dávej pozor!“

Velekněz se nenápadně pootočil Ansbertovým směrem. Žrec pochopil a zvolna se dal do kroku. Milen mu byl v patách. Přistoupil s tácem s připravenými kostkami k veleknězi a předal mu jej. Pak poodstoupil stranou, div že nenarazil do Milena.

Bojan položil tác na okraj oltáře, vzal všech dvanáct kostek a ve spojených dlaních, kam si je v rychlosti naskládal tak, aby mu nevypadly, je zvedl nad hlavu, natahuje ruce směrem k Zyrzirovu vědoucímu oku.

„Milostivý pane náš, tvůrce každého našeho kroku, smutku, radosti, úspěchu, pádu i opětovného vzestupu, smiluj se nad svými pokornými služebníky, již tě tímto prosebně vzývají, odhal nám naši budoucnost! Odhal nám, co pro nás bohové chystají!“ pronesl, teatrálně máchl rukou a opatrně hodil kostkami po kalcitovém stolci.

Kostky se zaoblenými hranami zachřestily a rozeběhly se po oltáři jak rozdováděné děti po plácku. Plocha byla do poslední rýhy vyhlazená, takže neklopýtaly. Šikovnost, s jakou byly hozeny, zaručovala, že ani jedna z kostěných součástí rituálu nepřepadne přes okraj. Lidé ve svatyni i ti, kteří viděli hod jen skrz les hlav zpovzdálí, sledovali i to málo, co jim bylo dopřáno, se zatajeným dechem a snažili si ten obraz vrýt do paměti. Pro sebe, pro ty, co se rozhodli na rituál do Zyrzirovy svatyně nejít, pro svá vnoučata a pro zajímavou historku, kterou se budou moci jednou pochlubit někde ve vzdáleném hostinci. Jedno z dětí sedící svému otci obkročmo kolem krku samým zaujetím zapomnělo polykat a slina mu z koutku úst stékala rodičovi na kabátec.

Kostky konečně padly.

Kromě jedné.

Ta se zastavila na hraně a zatvrzele odmítala padnout. Velekněz Bojan, Ansbert i přístojící kněží netušili, co to má znamenat. Tohle se ještě nikdy nestalo. Ani nejstarší kronika kultu se o ničem podobném nezmiňovala. Všech dvanáct kostek vždy dopadlo tak, jak mělo. O vadě na kalcitovém oltáři nemohla být řeč – tam, kde se kostka zastavila, žádný výmol, rýha nebo odštěpek nebyl.

Lidé zvědavě hleděli na oltář a procesí se v nejistotě rozpohybovalo, připomínajíc tak neklidnou hladinu moře před bouří. Ozvaly se první hlasy zmatení.

Najednou se odkudsi z davu ozval výbuch hurónského, ba až škodolibého smíchu. Lidé od zdroje bezbožné troufalosti poplašeně odstupovali, neboť smích, místo aby ztichl, zesílil. Tato neúcta vůči bohovi osudu probrala z šoku i překvapeného velekněze. Zvedl hlavu a přimhouřil oči, aby na muže, který kolem sebe vytvořil kolečko volného prostoru, lépe viděl.

Zmatený Milen šťouchl do ochromeného Ansberta. „Už mám podávat to křesadlo?“

Zarostlý, ušpiněný a s ukoptěným oděvem se Padlý pobaveně chechtal dál, dokud ho dva nejpohotovější ze žreců neodtáhli davem z pozemku svatyně na ulici. I tam se ještě nějakou chvíli hlasitě smál, než si pro něj za malou chvíli přišla městská hlídka a omráčeného, aby dál nerozvracel pořádek, ho odvlekla do temnoty noci.

Věčné Mlhy, Zyrzirova svatyně

„Jedna Kostka chybí.“

Těžkost těch slov na Nausiku dopadla stejně tvrdě, jako si její následky uvědomoval i Zyrzir. Byla jedinou bohyní, kterou vpustil ke Stolci, aby se na výsledek zrady kohosi z panteonu mohla osobně podívat. Ostatní vládcové více či méně poklidně stáli poblíž megalitických útvarů, zatímco se kolem nich teskně plahočila trhající se mlha.

„Co to znamená?“

Zyrzir stále postával nad Stolcem a hlavu zvedal jen s obtížemi. „To znamená, že nás chce zloděj Kostek držet v nejistotě. Ví, že ho Vrh dříve či později odhalí, a tak si připravuje půdu pro tu chvíli, kdy na něj přijdeme. Má asi v plánu víc, než se může na první pohled zdát. Pravděpodobně přesně ví, co chce, aby na poslední Kostce padlo. Vlastně bych se vůbec nedivil, kdyby Kostka už ani nebyla ve Věčných Mlhách.“

Když domluvil, přejel vládkyni bohů mráz po zádech. Nedala to nijak najevo, avšak obavy, které ze Zyrzirových slov vyvstaly, narušovaly její nadějné vidiny poklidné budoucnosti.

„Dám vědět Nyrgamandovým drakům, aby…“

„To je zbytečné,“ přerušil ji a na krátký okamžik se zadíval na vyčkávající bohy. „Ten, kdo to udělal, s tím musel počítat. Nešlo o žádného hlupáka, tohle jistě domyslel do posledního detailu. Musel Kostky ukrást krátce předtím, než jsem si pro ně přišel. A hodil jimi, jakmile viděl, že mířím za tebou. Využil mého rozrušení a nepozornosti. A pak přišel na konkláve, obtěžkaný strašlivým tajemstvím. To už bylo jedenáct Kostek dávno hozených. A dvanáctá byla na cestě z Mlh.“

Nausika si znaveně povzdechla. „Ale kdo ji mohl odnést pryč? Nějaký polobůh?“

„Buď,“ přikývl Zyrzir, pomalu se srozumívající se situací, „anebo někdo z nás a stihl ji rychle ukrýt. Někam na Gambalu. Ví, že ve Věčných Mlhách bychom ji dříve či později našli.“

Bohyně pohlédla na jedenáct slonovinových kostek na Stolci. Jazyku rozuměla, avšak v řeči Kostek se dokázal plně vyznat jen bůh osudu. A protože jí více než komu jinému záleželo na budoucnosti světa, jemuž vládla, vyslovila otázku, nad níž uvažovala už od okamžiku, kdy se dozvěděla o krádeži.

„Co podle Kostek teď náš svět čeká? O čem Kostky vržené rukou zrádce prozatím rozhodly? Možná se v tom skrývá odpověď na to, kdo je zloděj…“

Zyrzirova mysl pracovala na plné obrátky. Přejížděl očima po padlých symbolech na Kostkách a propojoval je, jako to dělal vždy, když nastal Vrh. Uvědomil si, že na zemi, v jeho svatyních, teď musí vládnout zmatek a těžko pochopitelný a popsatelný povyk. Velekněz vyčte jen to, co vyčte on. A jelikož nebyla vržena poslední Kostka…

„Proroctví o budoucnosti není úplné,“ řekl po krátkém zamyšlení a podíval se Nausice do očí, aby z nich vyčetla, jak moc upřímný teď bude. „Aby mohlo být, musel bych vidět, co padlo na té poslední. Takhle jsou to jen náznaky, neúplná skládačka, která bez posledního kousku nedává příliš smysl.“

Pták sedící bohyni na rameni ji několikrát jemně šťouchl zobáčkem, snad ve snaze ji uklidnit. Nepřítomně ho pohladila po chocholaté hlavičce. „Musím znát i ty náznaky. Pověz mi je, prosím.“

„Dobrá, zkusím to.“ Znovu se na Kostky zádumčivě zadíval. „Vidím… konflikt neurčitého typu a… nový král? Ne, dva… počkat! Je to nejasné…“ povzdechl si.

„Pokračuj.“

„Rýsuje se tu… osudová záměna. Nevím koho. Pak… procitnutí spících sil… ztracený artefakt v nepovolaných rukou… ne jeden, více! Rozkymácený trůn, ale ne na Gambale, je u toho jasně patrná mlha…“ Podíval se na Nausiku, aby viděl její výraz. Oběma došlo, co to nejspíš značí. „Skrytá hrozba obrovských rozměrů… asi, pokud by… hm, není jisté, zda na zemi, nebo za mořem. Tohle je ale zvláštní… vidím draka… šedé oči… hluboký les, širokou studnu, nějakou svatyni obrostlou mechem… to je opravdu divné. A… to je asi vše, co ti mohu z prvního pozorování říct,“ řekl a opíraje se o Stolec, odvrátil pohled stranou. „Po delším pozorování určitě vyčtu víc, ale v tuhle chvíli ze mě další významy nedostaneš…“

Nausika uvažovala nahlas. Ne ovšem natolik, aby ji slyšel kdokoli jiný kromě Zyrzira. „Konflikt… takže válka. Pravděpodobně. Nabízí se Nyrgamandas nebo Tolvunar. Těm by to jistě prospělo. Procitnutí spících sil, to by mohl být Elgarsun. Magie se vrátí na Gambalu. A nejspíš i boj o moc ve Věčných Mlhách… to by mohl být v podstatě kdokoli z nás. I nižší bůh nebo polobůh.“

„Nic není jednoznačné, Nausiko. I když bych chtěl někoho obvinit, není nikdo, na koho by to ukazovalo přímo. Podezřelí jsou… všichni. Vrh Kostek je pro každého boha příliš velkým lákadlem.“ Zyrzir zkoušel jednu z Kostek posunout, ale stalo se to, co očekával. Nehnula se z místa. Žádná z nich. Aby mohly být odejmuty, musí padnout i ta poslední. Netušil však, zda bude potřeba, aby padla na Stolci, anebo kdekoli jinde. Měl však zlé tušení, že zloděj to dobře ví. Ba co hůř, že ví o Kostkách víc než on.

Vládcové panteonu se vrátili zpátky na pokračování konkláve, kde byli zpraveni o vývoji situace. Strážci Mlh, okřídlená rasa sloužící potřebám panteonu a děti Věčných Mlh, citliví na jakékoli narušení teritoria a též s perfektním smyslem pro stopování, brzy oznámili Nausice a Skalagrimurovi, že přítomnost dvanácté Kostky necítí. Nacházela se už mimo jejich dosah. Zyrzir to jen potvrdil.

Nejvyšší bohyně všechny přítomné ujistila, že dohlédne na to, aby byla scházející Kostka nalezena stůj co stůj. Jak to hodlá provést, už nezmínila.

„Zloděj je zde mezi námi, a pokud ne a snížil se ze strachu k tomu, aby tímto podlým činem pověřil nějakého nižšího boha, dozajista se na tomto konkláve nachází ten nebo ta, kdo ví víc, než říká…“

„Omluv mě, že tě přerušuji,“ utnul ji v monologu Veleas, „ale jak si můžeme být jisti, že to opravdu nebyl nějaký polobůh nebo někdo nám přímo podřízený, nějaký, jak jsi právě řekla, nižší bůh?“

Nausika k bohu ohně okázale otočila hlavu. „Jestli v tom má prsty někdo mimo hlavní pětadvacítku panteonu, tak jedině jako prostředník. Navíc žádný z nám podřízených nemá takovou moc, aby obelhal Zyrzirova ochranná kouzla, natož aby unikl pozornosti Strážců Mlh. Ne, Veleasi, v pozadí toho všeho stojí někdo z nás.“

„Už byla podniknuta nějaká protiopatření?“ zajímala se Dharma a puštík poskakující po vršku jejího trůnu zahoukal.

„Byla. Ale jaká konkrétní, to z jistě pochopitelných důvodů říkat nebudu,“ oznámila Nausika a otočila se k podezřele ztichlému Zyrzirovi. Ten si její pohled uvědomil, zvedl bradu a nasál vzduch do plic.

„Berte to tak, pýcha nepýcha, že jste teď podezřelí všichni,“ řekl a všiml si, jak se Niamh vyplašeně zadívala na svou matku. Ne, tebe, Niamh, popravdě, nepodezřívám… tolik. „Neberte to nikdo jako urážku, ale dokud nebude moje Kostka nalezena a viník odhalen, počítejte s tím, že budu pátrat po pravdě…“

„Mluvíš tajemně,“ ozvala se Dharma a natáhla prst, z něhož se začaly rychle odmotávat její natočené kudrnaté vlasy. Urovnala si je podél šíje a pokračovala. „Co můžeme v nejbližších dnech očekávat z tvé strany?“

„Co bude třeba,“ odpověděl suše. Z jeho planoucích očí prýštilo odhodlání, takřka až hmatatelné. Bohyni lásky to rozrušilo. Nejen ji.

„Taková opovážlivost,“ zasyčel vztekle Tolvunar.

„Musí to tak být,“ krotil ho Pripegal.

Jutrobog pevněji sevřel hůl a opatrně si ji přitáhl blíž k tělu. Bohyně léčitelství Ulikumé zůstávala dál klidná, jako se zdála od samého začátku, a Ullensaker, pán kamenů a skal, souhlasně přikyvoval.

„Výborně,“ shrnul to Zyrzir s dlaněmi zaklesnutými v sobě. „jsem rád, že mě chápete. V tom případě přistoupím k první nutnosti…“

Konkláve bylo dočasně přerušeno. Vládci se vrátili zpátky do svých říší či do jiné části Věčných Mlh a očekávali, že by mohli být v blízké době osloveni a vyzpovídáni. Ani jeden z bohů ovšem netušil, jak si Zyrzir ověří, zda mu nelhali. Nepochybovali o tom, že si sežene prostředky, jak zjistit pravost jejich slov, a to mnohé z nich znejisťovalo, a zároveň doufali, že se na zloděje přijde brzy, aby celý nepříjemný proces skončil co nejdřív. Neboť pro bohy bylo nesmírně ponižující, když museli podstoupit něco takového, co za celou svou existenci nezažili.

Čedrakan se zaujetím přejížděl dlaní po jednom z menhirů, zatímco Zyrzir dočasně rušil všechna ochranná kouzla kolem své svatyně. Zaváhal, zda má „uspat“ i ta roztroušená kolem Stolce, a nakonec se právě tato rozhodl ponechat. Specifické menhiry, v nichž bývaly uchovávány Kostky a sloužily jako jejich schránky, již magickou ochranu neměly, a pro účel, kvůli kterému kouzla stahoval, to prozatím postačilo. Jestli se pokus nepodaří, zváží další kroky.

„Co ty si myslíš o tom, kdo by mohl být zloděj?“ Zyrzir prolomil již dlouho trvající ticho a obrátil se k bohovi času, aby viděl, jak se tváří.

„Zloděj čeho?“ překvapil ho upjatým tónem Čedrakan. „Kostek? Světla nebes? Koule vědění? Mé Esence času?“

Protože na něj bůh osudu nepřestával přísně a rezervovaně civět, mluvil dál.

„Ať už má Nausika v plánu cokoli, nevyjde to. Nechci ti brát naděje, ale…“

„Tu Kostku najdeme,“ zpražil ho Zyrzir a rychle navázal: „A ty mi s tím pomůžeš. Začni. Vrať se v čase a pátrej po jakékoli božské podstatě, která se liší od té mé. Ochranná kouzla jsou odvolaná, takže ti tu nic neublíží. Soustřeď se na těchto dvanáct menhirů.“

„Jestli byl ten zloděj chytrý, a že on nejspíš byl, našel způsob, jak se vyhnout pátracím kouzlům,“ připomněl mu Čedrakan. „Nemluvě o tom, že po spoutání magie jsou i naše možnosti omezené. A zloděj právě tohoto ochromení využil. Věděl o slabosti kouzelných sil. Věděl, že stejně jako Gambale i Věčným Mlhám byla ukrojena příliš velká část magického koláče.“

Bůh osudu se zamračil. „Neopomněl jsem tento fakt. Počítám s neúspěchem. Začni!“

„Jak chceš.“

Kolem Čedrakana se zatetelil vzduch. Z cesty se náhle vzedmul prach a jemně zavířil kolem jeho lýtek. Zyrzir v jednu chvíli ucítil prudký závan větru, který rychle odezněl. To bůh času rozprostřel pátrací sítě do nejbližšího okolí i daleko za svatyni. Zvrátil oči a škubl hlavou nazad.

Čas se na okamžik zastavil a s ním i všechen tep života. A pak se vracel zpět a stále zrychloval. Okolí se rozmázlo v jeden nepovedený pokus začínajícího malíře. Čedrakan viděl sám sebe, jak se pohnul z místa a spolu s ním i Zyrzir. Vraceli se zpátky do mlžné hradby za jejich zády. Bůh času věděl, že bude muset v pátrání dojít až do bodu, kdy proměňující se mlhy dospějí do okamžiku, kdy Zyrzir šel pro Kostky osudu. Čedrakan čas nepatrně zrychlil až do chvíle, než se z převalujících mlžných mračen konečně vynořil bůh osudu. Zmatený, naštvaný, klející. A s ním i ostatní bohové. Spolu s Nausikou se vrátil pozpátku až ke Stolci, kde chvíli zmateně postával a dlouze rozmlouval s bohyní. Vize skončila kvapným odchodem vládců panteonu zpět do mlh na konkláve.

Bůh času nyní zpomalil. Blížila se chvíle, kdy byl učiněn Vrh Kostek. Toho, kdo to provedl, nejspíš vycítí. Pokud se na to zloděj dlouho dopředu nepřipravil…

„Je mi líto,“ pravil unaveným hlasem Čedrakan a uvolnil ruce ztuhlé náročností úkonu. „Ten, kdo to udělal, po sobě zahladil všechny stopy.“

Zyrzir stojící vedle trilitonu srozuměně a s hořkým výrazem přikývl. „Ne nadlouho.“

Bůh času nechápavě naklonil hlavu a přivřel oči. „Jak to myslíš? Víš víc, než jsi mi… nám všem řekl?“

„To zrovna ne, ale brzy budu.“ Jestli už něco mohu říct s jistotou, tak to, že dlouho spící síly se brzy probudí… ku prospěchu i zkáze mnohých. „Magie se v blízké době probere a pak, až jí toto místo stejně jako jiné bude přímo tepat, znovu tě povolám. Magie ti dovolí jít hlouběji a už ti nebude činit žádné potíže odhalení pravého zloděje. Uvolněná síla ti ho naservíruje na stříbrném podnose.“

Zyrzir se od Stolce obrátil k mlčícímu Čedrakanovi a pokračoval: „Oceňuji tvou pomoc, avšak pro tuto chvíli jsi tu zbytečný. Odejdi. Budu rozjímat nad Kostkami,“ řekl s očima planoucíma jak dvě žhnoucí slunce v Prázdnotě.

„Vím, jak se cítíš,“ řekl Čedrakan. „I mně kdysi byla ukradena Esence času. A nejen ta.“

Zyrzir se na něj nechápavě zadíval. „Co ještě?“

„Moje poslední Strážkyně Mlh. Už nemám ani tu. Když Skalagrimur povýšil, musela odejít k němu. Já, jak dobře víš, na Gambale nemám žádnou svatyni, a tedy žádný nárok na Strážce.“

„K čemu jsou Strážci,“ zvýšil rozezleně hlas bůh osudu a oči mu zasvítily, „když ani nedokážou uhlídat nejdůležitější atributy?!“

Čedrakan jen pokrčil rameny a beze slova se nechal pohltit přízračnými mlžnými chapadly, jež ho lačně objala a spolkla.

Věčné Mlhy, les Tisíce korun

Náhle se rozpršelo.

Syhaia se schovala pod skalní převis a dál trpělivě čekala. Ta, která ji povolala, měla zpoždění. Ale někomu, jako je Ona, se jakékoli opoždění odpouští. Bohové přicházejí, kdy se jim zachce. Při troše masochistické představivosti je jasné, že nemusí na smluvený sraz přijít nikdy, ale Strážkyně Mlh Syhaia věděla, že se brzy dočká. Netušila, pro co si ji bohyně vyvolila, ale jistě šlo o důležitý úkol, který nejspíš souvisel se ztrátou dvanácté Kostky boha osudu. Tušila, že v poslání, jímž bude poctěna, půjde o hodně. Zachvěla se nervozitou.

Usedla na plochý kámen, položila si svou zbraň na kolena a zamyšleně sledovala svůj odraz na ostří. Obouruční meč, jenž byl od dob vzniku gambalského panteonu tradiční zbraní Strážců Mlh, dívku délkou přesahoval o necelý metr. Skládal se z prodloužené rukojeti a dvou dlouhých čepelí, do nichž Skalagrimurův otec vyrazil požehnané znaky zaručující speciálnímu meči snadné ovládání, lehkost a devastující účinky při zásahu nepřítele. Naučit se jej mistrně ovládat trvalo dlouhé roky. Syhaia si ani po sto třiceti devíti letech zdokonalování nebyla jistá, zda s ním dokáže vše, jak by měla a chtěla.

„Výborně, přišla jsi,“ vytrhl ji ze zasnění hlas bohyně. Syhaia sebou trhla, uchopila dvojitý meč, narovnala se a vypnula hruď.

„Na tvé přání, má paní.“

Nausika se hřejivě usmála a prohlédla si Strážkyni od hlavy až k patě. Ta měla na sobě těsný, tmavě fialový korzet, dlouhé saténové šaty téže barvy prošívané zlatou nití s širokými rozparky, prodlouženými rukávy a vykrojeným krajkovaným prostorem nad lokty a vysoké kožené boty pod kolena. „Jsi mladá a hezká, Syhaio,“ řekla pochvalně. Skřivan bohyni slétl z ramene na ostrý skalní výstupek a zabodl do Strážkyně pohled, těkaje hlavou sem a tam. „Smyslná tvář, pleť velmi jemná už na pohled, krásné světlé vlasy…“ … sladké rty, pěstěné obočí, perfektní nos…

„Děkuji, má paní, ale nerozumím… proč…“ Strážkyně, stále v pozoru, byla v rozpacích.

Matka příroda obrátila pohled ke skřivanovi. „Pověřuji tě, Syhaio, nalezením Kostky Osudu. Zyrzirův atribut se již, jak mi potvrdilo několik zdrojů tvé rasy i bůh osudu sám, nenachází ve Věčných Mlhách. Musíš Kostku najít, získat zpátky a přivést toho, kdo ji ukradl. Je jedno v jakém stavu, ale musí být schopen vypovídat. Rozumíš?“

Na rozkaz nejvyšší bohyně nešlo odpovědět záporně. Úkol zazněl.

„Rozumím.“

Nausika s náznakem úsměvu kývla. Skřivan vzlétl, přelétl nad Syhaiou a vrátil se bohyni na rameno. „Orfen ti také věří, Strážkyně,“ pravila mimochodem a pohladila ptáčka po křídle. „Věz, že na úspěchu či neúspěchu tvé mise může záviset existence panteonu. Nerada bych zažila další válku bohů. Teď je k tomu, bohůmžel, opět velmi blízko. Jednou už to stačilo.“

„Ano, paní. Vynasnažím se…“

„Věřím, že se vynasnažíš.“ Nausika se dvěma prsty dotkla jejího dvojitého meče. Ostří zprůhledněla, proměnila se v jiskřivou tenkou čáru a zajela do prodlouženého jílce. „Pevným sevřením rukojeti se čepele znovu vysunou. Je to proto, abys na Kraegaru s takovou zbraní nebudila přílišnou pozornost.“ Jako by nestačil tvůj vzhled…

„Děkuji, paní.“ Syhaia pokorně sklonila čelo. „Hned vyrazím.“

„Ještě jedna věc,“ pozdržela Strážkyninu odhodlanost bohyně. Obrátila se k ní bokem a s předstíraným zájmem sledovala zvlněné horské údolí pod stezkou, na níž se nacházely.

„Zastavíš se ve městě jménem Bracken. Nachází se tam padlý bůh Lutobor. Zbytečně na sebe přitahuje pozornost už léta, ale nedávno provedl něco, čím převrhl můj pohár trpělivosti. Byla jsem příliš milostivá, když jsem mu ponechala paměť. Vymažeš mu ji. Nesmí si na své božství pamatovat. Instinkty mu ale nech. Až tak krutá nebudu. Možná bude trochu popudlivý, ale jsem si jistá, že si s jeho odporem poradíš.“

„Je-li to vaše přání,“ Syhaia zaklesla zbraň za poutko na opasku a vstoupila do deště, „považujte je za splněné.“

„S Lutoborem ale nespěchej, přednější je mi, samozřejmě, osud Kostky. Na ni soustřeď své úsilí, Padlý nikam neuteče.“ Nausika nesoustředěně pohladila svůj jantarový amulet. „A abych přinesla klid tvé duši, nemusíš se bát, že o tvém úkolu ví ještě někdo další. Jsem s ním seznámena jen já a Skalagrimur.“ Syhaia sebou sotva znatelně cukla. Déšť dívce dál vytrvale skrápěl vlasy i šat. „Ten déšť, co nyní svlažuje tyhle horské pláně, není obyčejný. Smyje všechny stopy po našem rozhovoru. Nikdo nepovolaný, i kdyby pátral sebevíc, nezjistí, že tu spolu krátce rokovaly bohyně se Strážkyní Mlh.“

„Vážím si tvé starosti, nejvyšší.“

„Běž tedy,“ pravila Nausika, „a nezapomínej, že na zemi pro tebe panují jiná pravidla než tady ve Věčných Mlhách. Nemusím ti, doufám, vyjmenovávat, čeho je třeba se zdržet…“

„Ne, má paní,“ potvrdila uvědoměle Syhaia znalost současných rozdílů mezi jejich světy.

„Dobrá. Vrať se tedy s Kostkou nebo…“ Zaváhala.

„Vrátím se s ní, má paní,“ pravila odhodlaně Syhaia, a než se na ni Nausika stačila podívat, Strážkyně už byla pryč.

Bracken zažil krušnou noc. Kromě fiaska během rituálu Vrhu Kostek, při kterém mnozí vyděšení lidé křičeli o konci světa a o bozích, co se od nich odvrátili, vnesl rozruch mezi měšťany i jakýsi otrhanec, jehož šílený smích vyděsil k smrti nejedno přítomné dítě a přivedl k slzám dlouhou řadu žen.

Vše korunovala krátce před úsvitem, tedy na začátku nového roku, blýskavice, jež na kratičký okamžik proměnila temnou noc v jasný den. Kdo by četl staré kroniky psané ještě za časů magie, nebral by tento úkaz jako prostý výboj v atmosféře či jako náznak přicházející bouřky, nýbrž jako znamení, že cosi božského sestoupilo z nebes na zem.

Ať už lidé tyto kroniky četli, nebo ne, první noc nového roku nazvaného bázlivě „rok Změny“ ovládla panika a strach z toho, co přijde po každém dalším ránu.

městská věznice v Hrbaté ulici, Bracken

Věznice smrděla. Kdyby jen zapáchala, tolik by mu to nevadilo, ale ten odporný puch se nedal vydržet. Byl nucen odsunout se na druhou stranu široké kobky ve tvaru půlkruhu, neboť vzduch zde byl snesitelnější. Odněkud tu cítil průvan. Ovšem ne tak silný, aby dokázal zahnat pach nejméně měsíc nemytých těl, hnijící slámy, lidských výkalů, myšiny a dalších těžko specifikovatelných plynů, které zde devítka vězňů byla schopná vybzdít během jediné noci. Výsernice, díra v zemi zakrytá dřevěným poklopem, se stala asi největším zdrojem nedýchatelného zla v místnosti. Ozbrojenec, který měl na starost dohled nad vězni, používal pro klid nosních dutin jakési filtry, které si vtiskl do nosních dírek a mohl tak fungovat dál, aniž by trpěl jako oni. Dýchal ústy.

Padlý doufal, že se k němu žádný z mužů ani otylá babice nepřiblíží. Nestál o ničí společnost. Nechtěl se s nikým o ničem bavit. Chtěl zmizet – kamkoli, hlavně aby to bylo co nejdál od brackenských šatlav.

Nešlo se nesmát. Nedokončený Vrh Kostek… Zyrzir musí šílet. A nejen on. Ach, Nausiko, teď bych ti byl platný, že? Možná víc, než si myslíš, hehe… Někdo, a já tuším kdo, spustil dlouho plánovanou hru s pečlivě rozestavěnými figurkami.

Otylá žena vydala jakýsi pazvuk, překulila se na stranu a hlasitě si pšoukla. Trojice mužů zavrčela a jeden z nich po ní hodil krysí bobky ve snaze dát jí jasně najevo, co si o jejím hlasitém projevu myslí. Tím jen dosáhl toho, že na něj žena začala dorážet. Neohrabaně vstala a kolíbavým krokem mu šla se zaťatými pěstmi vysvětlit, jak moc ji jeho gesto zasáhlo na duši.

Chytré, nechat si jednu Kostku v záloze, než do sebe všechno zapadne tak, jak je potřeba. Dovést několik lidí za ručičku na ta správná místa, získat vliv, probrat spící síly… Heh, být tak v Mlhách a vidět, jak se všichni tváří. Líbí se ti to, Tolvunare? A co ty, Nyrgamande? Bavíš se? Protože já tady dole ano!

Znovu se rozchechtal. Žena, která právě neefektivně tloukla jednoho z mužů do zad, zvedla hlavu, majíc za to, že výsměch patřil jí. Ustala v bití o poznání slabšího staříka a zlostně po Padlém bleskla pohledem. „Co se, kurva, směješ, ty kašpare?! To jako mně? Ti jednu fláknu, ty hajzle!“ Na jejích šatech byly jasně patrné čerstvé stopy od zvratků. Padlý nemusel příliš přemýšlet, aby mu došlo, že ženu pravděpodobně zatkli proto, že někoho v opilosti napadla, ne-li zabila. Věřil, že kdyby z ní dosud tolik netáhla pálenka, určitě by se rázem proměnila v rozumnou ženu. Nepátral po příčině jejího pádu – pátral po tom, kam až by musel vylézt, aby na něj nedosáhla. K úzkému okénku vedoucímu na ulici to od země bylo dobrých pět metrů.

Ženy dokážou být děsivé ve své vytrvalosti. Jak poetické. Možná mě ta megera zabije, pokud to dřív neudělám já jí. Směješ se mi teď hodně, Skalagrimure? Slyším to až sem.

Vyzáblý dědek, přes nějž se k Padlému valila, stále držel roztřesené ruce zdvižené v ochranném gestu a tiše sténal.

Mám ji udeřit? Už nejsem bůh, nesrazím ji. Ani nevím, jak jsem v současné době silný. Co když moje rána nebude stačit? A co když ji zabiju? Co když má ta žena děti, které ji potřebují?

Hněv tělnaté ženštiny, jejíž svěšené prsy se pod zašpiněnou kytlí houpaly jak kravské zvonce, rostl každou sekundou. Se zrudlou a upocenou tváří se dovalila k Lutoborovi, rozmáchla se a udeřila. Navzdory neobratnému stylu mířila překvapivě přesně. Padlý padl obličejem do plesnivějící slámy a i přes bolest se rozhodl předstírat omráčení.

Spoluvězni se dál stahovali pryč a snažili se rychle najít kompromis mezi zuřící bábou na jedné straně šatlavy a přetékajícím prevétem na druhé. Lítice, spokojená s výsledkem svého běsnění, se i přes nepřízeň kluzkého a vlhkého povrchu otočila poměrně obratně a lopotila se zpátky ke zbylým terčům svého hněvu. Měla dost energie na to, aby výprasku neunikl nikdo.

A strážný na druhé straně těžkých železných mříží nevšímavě pokračoval v nacvičování triků na turnaj ve vrhcábech.

A takhle to bylo takřka celý týden. Přivedli ho sem, když končil jitřec. O den později, na štolmíř, se dozvěděl, že si tu za své výtržnictví ještě pěkných pár dní posedí. Během hajnaly přivedli dalšího spoluvězně, který neustále skučel, že je nevinný, že ho to děvče vlastně svedlo samo. V noci na vřeten ho to marné úpění konečně přešlo. Padlý mohl využít bezesnou noc k pozorování Patrona, zářivého kulatého tělesa, které se pozvolna přehoupávalo přes noční oblohu a osvětlovalo ponurou šatlavu alespoň určitou dávkou své záře. Snovůn se nesl ve znamení tvrdé skývy chleba a dešťové vody, která předchozí noci napršela při bouřce dovnitř. O věnceně se hodiny vlekly, což o lenoře nad ránem vyústilo v příchod opilé babice.

Jak dlouho tu ještě bude dlít? Vlastně mu to bylo jedno. Byl Padlým. Měl nekonečně mnoho času.

Na okraji okénka do pomalu se probouzející ulice kdosi neopatrně rozvířil prach a pocuchal pavučinu jednomu obzvlášť vypasenému pavoukovi. Syhaia nyní za Padlým nemohla. V té uzavřené místnosti s ním bylo příliš mnoho lidí, navíc opodál seděli další. Ne, počká si na okamžik, kdy bude sám. Někdy později.

Zamířila za voláním Kostky, které i přes nepřítomnost magie na Gambale nebylo tak silné, jak očekávala. Tušila, že mimo Věčné Mlhy pobyde delší dobu, než si původně myslela.

vodopády Tichých hlasů, Věčné Mlhy

„Tady jsi!“ hlesl zneklidněným tónem Skalagrimur. „Kam jsi zmizela? Nemohl jsem tě najít.“

Nausika si přitáhla jednu z překřížených nohou víc k sobě, aby se usadila pohodlněji. Její skřivan poletoval po bujné stromové vegetaci kolem zpívajících vodopádů, a dokonce i několikrát prolétl skrz vodní stěnu a hned zase zpět. Bohyně skutečně slyšela zpěv padajících vod, nebo alespoň měla za to, že ví, o čem tekoucí voda den co den vypráví. Velebila ji. Pěla na ni ódy, jimž nemohla rozumět ani sama bohyně, avšak podobě, v níž voda předla náznaky vděku, chvály a náklonnosti, porozumět dokázala.

Ladně přejela prsty po koženém provázku držícím jantarový přívěšek a položila si uvitý věneček z lučního býlí na hlavu, čímž téměř skryla svůj jaspisy zdobený diadém. Protože hned neodpověděla, Skalagrimur usedl vedle ní a zadíval se jí do očí. Krátce se na něj usmála, pak znovu otočila hlavu na řeku, kde zpěněná voda zpod vodopádů nabírala přes peřeje na rychlosti a mířila dál do vnitrozemí, lemovaná věčně zelenými břehy.

„Nejdřív se mi ztratila má osobní Strážkyně a pak i ty. Tu hlavní už jsem naštěstí našel.“

„Bílý páv,“ promluvila s klidem v hlase Nausika. „Je to takový bílý páv.“ Když viděla, jak se topí v myšlenkách, co tím mohla myslet, usmála se. „Mluvím o Syhaie. Musíš uznat, že je bílý páv mezi ostatními pávy. Krásná, výjimečná, umí to s mečem…“

Skalagrimur pečlivě vážil slova. „Takové Strážkyně Mlh jsou. Ty snad víš, kde je?“

„Ano, vím,“ potvrdila s neskrývaným nadšením matka příroda, „poslala jsem ji na Gambalu najít dvanáctou Kostku. Doufám, že ti to příliš nevadí.“ Strážila tě na můj vkus až moc…

Skalagrimur se zadíval nejprve před sebe, na tekoucí řeku zpěněného azuru a poté teprve na Nausiku. Věděl, na co bohyně nejspíš naráží, ale nebyl si úplně jistý. Ví o tom? Neměl se přece čeho bát. Teď už ne. Přesto si dal s odpovědí načas.

„Nevadí, ale… proč jsi neposlala někoho ze svých řad?“

Nausika sáhla pod záhyb svých splývavých šatů a vytáhla další věnec. Umístila jej na partnerovu hlavu a spokojeně se usmála. „Sluší ti. Původně jsem ho chtěla uvít z bodláků, ale nakonec jsem se rozhodla pro stejný, jako mám já.“

Bůh vyloudil úsměv, vzal její ruku do pravé dlaně a přikryl ji levou. „Má nejdražší, chtěl bych tě na svou čest ujistit, že…“

„Nemusíš mě ujišťovat,“ přerušila ho, „cítím to. Jsem si plně vědoma tvé lásky.“ Jako by mu spadl velký tíživý kámen ze srdce. „A aby ti svědomí dalo spát – Syhaia je pro ten úkol opravdu vhodná. Nechci dolů posílat rovnou poloboha. Zvlášť když mají, stejně jako my, přístup na zemi zakázán…“

„A přesto to všichni dělají,“ doplnil rychle a pohladil ji po celé délce ruky až k rameni.

„Pro vládce panteonu je to odvěké pokušení,“ přisvědčila nevesele Nausika. „Věčné Mlhy už jim nestačí. Omrzí je a nudí. Když z Mlh sestoupí a doufají, že mi to zůstane utajeno, i když samozřejmě nezůstane, tak se zatím jen dívají, nezasahují do osudů lidí…“

Skalagrimur vytušil, že jeho partnerka váhá, zda naznačenou myšlenku vyslovit. „Ale?“

Poprvé za hodně dlouhou dobu spatřil na jejím čele vrásku strachu. Sklopila hlavu, pohlédla do zurčících vod lesní řeky a pak jemu do očí. „Ale co když je právě Zyrzirova Kostka začátek něčeho většího, co by mohlo zatáhnout do konfliktu, o kterém Zyrzir mluvil, nejen bohy, ale i lidi? A nejen ty. Co když tu někdo opravdu kul pikle celé dekády a čekal na vhodnou chvíli k vyhlášení tiché války?“

Protože na to nemohl snadno odpovědět, zkusil svou milovanou uklidnit oklikou. „Syhaia Kostku přinese. Je nejlepší, dokáže to.“

Skřivan se vrátil k bohyni, usedl jí do hustých vlasů na temeni a pustil se do trylkování.

Nausika si protáhla prsty na nohou. „Postarala jsem se o to, aby se o jejím odchodu nevědělo. Nikomu to neříkej. Věřím jen tobě a Niamh. A ani té to neřeknu.“

Skalagrimur ji políbil na spánek. „Neboj se.“

Pohladila ho po neoholené tváři. „Jediné, čeho se bojím, je, aby se o ní nedozvěděl zloděj, co s Kostkou uprchl na Gambalu.“ Protože se obávám, že ten, kdo tuhle složitou hru rozehrál, musel počítat i s tímhle…

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zloděj osudů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.