Česko-čínské objímání

Jakub Zelenka

Edice N

Předmluva

Pokud se Česko v posledních 30 letech ohlíželo na východ, nejčastěji vidělo Rusko, s ním spojené hrozby či příležitosti. Čína, desetkrát lidnatější velmoc, která v tomto období procházela obrovským růstem i ekonomickou transformací, zůstávala trochu mimo zorné pole zdejších politiků a společnosti obecně.

Debata o této zemi v Česku nikdy nedokázala nabýt plastičnosti, zploštěla do střetu dvou táborů, které nedokázaly najít společnou řeč. Ten první vidí Čínu zjednodušeně jako totalitní mocnost, která potlačuje práva svých obyvatel a zvláště některých etnických či náboženských menšin. Zastánci druhého přístupu tuto – skutečnou a neopominutelnou – tvář asijského ekonomického obra nevidí a zdůrazňují nepopiratelný fakt, že Čína znamená ohromnou příležitost pro český byznys a tamní trh skýtá potenciál pro podnikatele, kteří na něj dokážou proniknout. Tato pozice však předpokládá alespoň tichý souhlas s politikou Pekingu a přehlížení jevů, které odporují principům západního demokratického světa.

Přes to všechno tvořila Čína v debatě o zahraničněpolitickém směřování Česka spíše okrajové téma.

Zlom nastal po nástupu Miloše Zemana do prezidentského úřadu, kdy se rovnováha těchto dvou pohledů výrazně vychýlila ve prospěch druhého jmenovaného. Vstřícnost reprezentantů našeho státu vůči čínskému režimu vrcholila při návštěvě prezidenta Si Ťin-pchinga v Praze v roce 2016. Ta svým pompézním pojetím v řadě pamětníků vyvolávala reminiscence minulého režimu – všudypřítomné vlajky, oslavná rétorika z nejvyšších míst, pochybné zákroky policistů, které pak často soudy označily za protizákonné. To v důsledku vedlo k odmítavé reakci velké části společnosti.

Čína však není jen totalitní říše zla, či továrna na peníze pro podnikatele, kteří chytnou příležitost za pačesy. Je to země, v níž žije asi pětina všech obyvatel světa, má hlubokou historii a kulturní svébytnosti, bez jejichž znalosti pochopíme jednání jejích lídrů jen stěží. Čína je klíčový politický hráč nejen ve svém regionu, ale v globálním měřítku, a je s ní proto potřeba počítat bez ohledu na to, jaký sentiment k jejímu režimu pociťujeme.

Je třeba se poctivě ptát, čím je vlastně dnešní Čína, jakým skutečným hrozbám z její strany čelíme, jak vést s asijskou velmocí rovnocenný dialog, ať už jako desetimilionové Česko, nebo půlmiliardová Evropská unie. Přemýšlet, jaké nám může taková relace přinést příležitosti bez toho, abychom pro jejich využití museli ztrácet tvář.

Napovědět může i pohled do nedávné minulosti a zhodnocení toho, proč styky mezi Prahou a Pekingem nikdy nedokázaly být z českého pohledu úspěšné a vzájemně výhodné. I v etapách, kdy mezi oběma státy probíhalo okázalé oteplování vztahů, je stěží bylo možné označit za opravdu přátelské či vyvážené.

Kniha Česko-čínské objímání se snaží rozšířit znalosti o tom, jak se česká zahraniční politika vůči Pekingu utvářela, jak o ní klíčoví aktéři přemýšleli a k čemu to vedlo. Přináší svědectví státníků či úředníků, již ve své době sehráli rozhodující roli a kteří o tomto tématu leckdy promlouvají poprvé. Proto snad není příliš troufalé doufat, že tato kniha pomůže rozšířit poznání o česko-čínských vztazích a přispěje k tomu, aby domácí debata o zahraniční politice probíhala v širších souvislostech.

Přejeme vám příjemné a obohacující čtení!

Když ještě hovor o lidských právech nekazil byznys s Čínou

Je po sametové revoluci a republika s obnovenou demokracií se začíná svobodně rozhlížet po světě a navazuje nové diplomatické vazby. Priority jsou poměrně brzy jasné – zajistit bezpečnost země vstupem do NATO a navázat silné vztahy se sousedními zeměmi, Evropskou unií a obecně Západem v čele se Spojenými státy.

Čína mezitím řeší své interní problémy, šok z brutálního potlačení demonstrací na Náměstí nebeského klidu a sankce, které na ni západní země po masakru uvalily.

Startovní pozice obou států na prahu 90. let byly výrazně odlišné. Československo bylo pro nenásilné svržení komunistického režimu dáváno za vzor a prestiž Václava Havla nám otevírala dveře ke světovým lídrům.

Tři dny po nástupu do prezidentské funkce, 1. ledna 1990, pronesl Havel novoroční projev, jímž určoval i československým diplomatům nový směr, vůči vzdálené Číně však vznesl i řadu otázek, které totalitní vůdci před ním neřešili.

„Mým čestným úkolem je posílit autoritu naší země ve světě. Rád bych, aby si nás jiné státy vážily za to, že prokážeme porozumění, toleranci a lásku k míru. Byl bych šťasten, kdyby ještě před volbami navštívili naši zemi – byť na jeden jediný den – papež Jan Pavel II. a tibetský dalajlama,“ řekl tehdy prezident.

Tibetský duchovní vůdce byl už v té době nositelem Nobelovy ceny za mír a celosvětově známou osobností. Nicméně byl to až Havel, kdo později zahájil tradici neoficiálních setkávání s dalajlamou na nejvyšší úrovni. Mnozí světoví politici jeho příklad následovali.

Hranice, kterou Havel nepřekračoval

Podle Alexandra Vondry, Havlova tehdejšího zahraničněpolitického poradce, dokázal prezident dobře vycítit hranice, kam až může zajít, a přitom Čínu zbytečně neprovokovat.

„Havel samozřejmě s dalajlamou komunikoval, ale dával si pozor, aby nepřekročil mantinely formalistické čínské kultury. Pak do toho vstupovali další, kteří dalajlamovi nabízeli červený koberec, ačkoliv to dalajlama nepotřeboval. Takový premiér tím spíše zviditelnil sám sebe,“ vzpomíná Vondra. Čínská strana sice vyjádřila protest, ale na ekonomické ani diplomatické styky obou zemí to dopad nemělo.

Komunistická Čína ani Československo v té době nebraly vzájemné vztahy jako prioritu. Ve federaci se diskutovalo o rozdělení na dva samostatné státy – Česko a Slovensko, což do značné míry vyčerpávalo politický kapitál i pozornost běžných voličů.

Přátelsky si podávat ruce s čínským režimem, který se potřísnil krví svých vlastních občanů při masakru na pekingském náměstí, bylo navíc přinejmenším problematické. Lidé v Československu měli ještě před očima zaplněnou Letnou během sametové revoluce i brutální bití studentů na Národní třídě.

„S naší čerstvou zkušeností s demokratickou revolucí to nebyl nejlepší předpoklad pro intenzivní navazování vztahů. Byl tu zájem o obranu lidských práv a jejich brutální porušení na Náměstí nebeského klidu bylo v rozporu s tím, co jsme hájili a zastávali,“ vysvětluje Michael Žantovský, který v devadesátých letech působil jako Havlův tiskový mluvčí a později se stal velvyslancem ve Spojených státech.

Čalfův pokus o ekonomickou diplomacii

Starost o lidská práva ilustruje i rozhodnutí Federálního shromáždění při cestě tehdejšího premiéra Mariána Čalfy do Číny v prosinci 1991. Jeho představa byla, že by se návštěva dala využít i k oživení ekonomických vztahů.

Jak připomíná Rudolf Fürst v knize Česko‑čínské vztahy po roce 1989, Čalfa pro médium Verejnosť zdůrazňoval, že se zdejšímu průmyslu nedaří prosadit na čínském trhu, který má obrovský potenciál. Posteskl si také, že Československo od roku 1986 nepodepsalo s asijskou velmocí žádný významný kontrakt. Čalfa stál o to, aby se Číně podařilo dodat turbíny pro elektrárnu Šen‑tou, a bál se, že zvednutí otázek lidských práv může byznys zhatit.

Federální shromáždění ale tehdy stálo o to, aby kromě byznysu delegace výrazně řešila i lidská práva. Proto se na poslední chvíli do letadla dostal také místopředseda vlády Pavel Rychetský.

„V delegaci jsem být neměl, ani jsem nechtěl. Federální shromáždění se dozvědělo, že skupina cestující do Číny bude vedená Čalfou, a právě kvůli otázce lidských práv si vynutilo, aby mě doplnili do letadla. Když jsme byli v letadle nad Pákistánem, Číňané nám řekli, že budou jednat jen se mnou a podle výsledku nás buď pošlou domů, nebo se bude konat přivítání,“ vzpomíná Rychetský, který už dříve cestu detailně popsal v knize právníka a bývalého novináře Tomáše Němečka Diskrétní zóna.

„Na palubě za mnou zezadu neustále běhal František Janouch a nosil mi lístečky se jmény čínských disidentů, které mám dostat z vězení. A z druhé strany mi Marián Čalfa posílal vzkazy – jestli to zkazíš, nebude turbína!“ líčí v knize Rychetský.

Delegace byla podle vzpomínek pamětníků překvapená, že některé továrny v Číně vypadají lépe a moderněji než v Československu, což předznamenávalo blížící se raketový vzestup tamní ekonomiky.

Byla lidská práva i elektrárna

Československo, respektive později Česká republika se nakonec i přes občasné dotýkání se otázky lidských práv k možnosti dostavět elektrárnu Šen‑tou dostala a projekt se táhl funkčním obdobím Václava Havla až k jeho nástupci Václavu Klausovi.

„Důraz na lidská práva neměl dopad na ekonomické vztahy,“ připomíná Jan Kavan (ČSSD), který na konci 90. let a na začátku 21. století působil jako ministr zahraničí ve vládě Miloše Zemana a považoval ekonomickou diplomacii za prioritu.

Na druhou stranu příběh elektrárny Šen‑tou ukázal, že obchodovat s Čínou není snadné a na první pohled výhodné dohody se nemusí stoprocentně naplnit. Projekt byl pod obrovským politickým tlakem z obou směrů a jeho nastavení se neukázalo jako rovnocenně výhodné pro obě strany. Například v dolarovém kontraktu chyběla kurzová doložka – měnící se kurz dolaru vůči čínské a české měně tedy snižoval či zvyšoval náklady a pak i konečný zisk.

Nelehké pronikání na čínský trh ilustruje také příběh firmy na výrobu vysokozdvižných vozíků Desta. V listopadu 1995 vstoupila společnost do Číny – a o třináct měsíců později se podnik se dvěma tisíci zaměstnanců zhroutil. Firmu tehdy vedl Miroslav Grégr (ČSSD), který později (1998–2002) zastával funkci ministra průmyslu ve vládě Miloše Zemana a patřil mezi jeho blízké spolupracovníky.

Kromě jiného jej pak Zeman už jako prezident (2013) vyznamenal medailí Za zásluhy.

„Se založením společného podniku v Číně v polovině 90. let souhlasili všichni zástupci investičních fondů, tehdejších vlastníků Desty. Považovali tento projekt za ambiciózní s tím, že finanční efekt lze očekávat v horizontu asi pěti až sedmi let. Což byla doba, s níž kalkulovaly i jiné velké zahraniční firmy,“ popsal Grégr v roce 2019 Lidovým novinám epizodu, o níž nikdy moc mluvit nechtěl.

Důvodem pádu Desty byly velké náklady na expanzi, které se nepodařilo obrátit v zisk. „Desta utopila čtyři miliony dolarů ve velkorysém a zároveň naivním plánu založit v Číně společný podnik Hunan‑Desta,“ řekl v roce 2005 MF Dnes správce konkurzní podstaty Narcis Tomášek.

Podle tehdejšího tlumočníka a sinologa Jiřího Straky za neúspěch mohla i odlišná kultura a špatná pracovní morálka. „Dá se říci, že mají ve své národní povaze nutkání neustále porušovat nějaké zákony a dohody,“ řekl Straka v roce 2001 Respektu.

Servilitou ke ztrátě respektu

Za problémy tedy nemohlo zdůrazňování otázky lidských práv, které bylo v 90. letech mnohem intenzivnější než nyní. „Za prezidentského období Václava Havla a řady náměstků na ministerstvu zahraničních věcí byla tematika lidských práv ve velké zahraniční politice více vidět. Teď je to vidět jen málo,“ hodnotí etapu Šimon Pánek, který v té době spoluzakládal lidskoprávní organizaci Člověk v tísni, jejímž je dodnes ředitelem. Zároveň tehdy působil v Havlově kanceláři jako poradce pro oblast lidských práv.

„V kruzích, které sledují otázku lidských práv i byznysu, se traduje, že pokud se nějaká země začne chovat zbytečně servilně, přestane být respektována jako partner a je tam tendence tu zemi peskovat. Myslím, že do té situace jsme se podlézáním Číně dostali,“ hodnotí Pánek nynější etapu, kdy Čína na otázky Tchaj‑wanu i lidských práv reaguje ostřeji než v 90. letech.

Karel Schwarzenberg, který působil jako Havlův kancléř a později ministr zahraničí, má za to, že Česká republika přišla od 90. let vůči Číně o kontinuitu přístupu k různým diplomatickým otázkám – mimo jiné i lidským právům.

„Při jednání s každým státem i s velmocí je důležitá stálost, aby se zahraniční politika vůči tomuto státu neměnila každým okamžikem. Pak se začala aplikovat ekonomická diplomacie a podlézání Číně. Získali právem dojem, že jsme podřadná země. Když jsme se tak najednou nechovali, rozzlobili se na nás,“ vysvětluje Schwarzenberg, proč jsou nyní čínské reakce ostřejší. To se v posledních letech projevovalo například rušením leteckých linek i různými komplikacemi pro české diplomaty, kteří chování asijské velmoci v depeších označují za trestání a šikanu.

Nelze ovšem pominout ani sílící vliv, vojenskou sílu a technologickou vyspělost Číny, což se na vztazích s ostatními státy stále častěji odráží. „Třeba Německo a Francie o lidských právech mluví, a mají mnohem lepší vztahy než my. Mají také čínskému trhu více co nabídnout,“ hodnotí současnou situaci pragmaticky Kavan.

Podobného názoru je i Vondra. „Kdo dělá politiku vyváženě, ať je to francouzský prezident, či německá kancléřka, jede tam už něco podepsat. Nejede tam o něco prosit,“ doplňuje.

Příležitost pro Tchaj-wan

Samostatnou kapitolou se v 90. letech stal vztah Československa a později Česka s Tchaj‑wanem. Ten Čína považuje za svou provincii, nad níž dočasně ztratila kontrolu. Většina států světa včetně České republiky Tchaj‑wan také nepovažuje za nezávislý stát a kontakt s ním neudržuje skrze ambasády, ale ekonomické a kulturní kanceláře, které tuto roli zčásti suplují. Jen pro ilustraci: v roce 2019, kdy malý ostrovní stát Kiribati podlehl tlaku pevninské Číny, uznávalo Tchaj‑wan jen patnáct zemí. Počet států uznávajících Tchaj‑wan se tak zmenšuje.

Československo a Tchaj‑wan měly podobnou zkušenost s demokratizací bez ztráty životů. Po rozpadu východního bloku si tchajwanská politická elita uvědomovala, že může s řadou zemí střední a východní Evropy začít budovat vztahy doslova nanovo, neboť komunistické státy východní Evropy s Tchaj‑pejí do té doby kontakt téměř neudržovaly.

„U Tchaj‑wanu kopírujeme politiku, kterou uplatňují všechny normální státy. V roce 1989 ještě přijetí politiky jedné Číny nebylo tak univerzální. Byly stále země, které uznávaly obě Číny (Tchaj‑wan i Čínskou lidovou republiku, pozn. ed.). Státy přihlížejí k tomu, že existují dva systémy a že Tchaj‑wan je významná ekonomická mocnost v Asii, technologicky velmi vyspělá a vyplatí se s ní obchodovat,“ popisuje bývalý diplomat Žantovský.

V roce 1995 se tato otázka stala rozbuškou diplomatického sporu mezi Českem a Čínou. Václav Havel tehdy označil nepřítomnost Tchaj‑wanu v OSN za politováníhodnou. České ministerstvo zahraničí se od jeho slov distancovalo a dalo Pekingu na vědomí, že uznává jednotu Číny.

„Je pravda, že Václav Havel Tchaj‑wan v OSN podpořil. Byli bychom v nezáviděníhodné situaci, kdybychom zastávali politiku, kterou jiná západní země nezastává. Něco jiného byla situace v Tibetu. Z hlediska lidských práv je správné a hájitelné podporovat práva tibetského lidu na samosprávu a autonomii a akceptovat dalajlamu jako duchovní autoritu tibetského buddhismu, což přímo neznamená požadovat nezávislost Tibetu,“ vzpomíná Žantovský na diplomatickou roztržku kvůli Tchaj‑wanu.

Podle Jana Kavana už v té době čínské vedení vnímalo, že v České republice dělá politiku vláda. „Vnímali, že pan prezident vyjadřuje své názory, na což má právo, ale ne názory vlády. S Tchaj‑wanem jsme vždy měli dobré ekonomické i kulturní vztahy,“ hodnotí Kavan.

Paroubek snil o pekingské kachně v Praze, učil se i od komunistů

Buldozer české politiky Jiří Paroubek byl prvním předsedou vlády, který do Česka dostal čínského premiéra na oficiální návštěvu. První porevoluční česko‑čínské sblížení doprovázely demonstrace i kritika, že se byznys dělá na úkor lidských práv.

Oteplení v česko‑čínských vztazích lze hledat v roce 2004. Václava Havla na Hradě rok předtím vystřídal Václav Klaus. Země mířila do Evropské unie a jen dva týdny před vstupem vyrazila hlava státu na cestu do Číny – jako první prezident od sametové revoluce. S sebou Klaus vzal významné firmy jako Škodovku či PPF. Obě později v zemi středu výrazně uspějí.

Klaus se tehdy zčásti distancoval od Havlova přístupu. Podle něj existovaly v Česku dva názorové proudy. Jeden viděl jen ekonomické výhody, zatímco politika a lidská práva pro něj byly vedlejší. Druhý Klaus popsal následovně:

„Domnívám se, že ve vztahu k Číně můžeme setrvávat v přezíravém opovržení majitelů jedné jediné pravdy a mesiášů lidských práv a za jediný politicky přípustný postoj z naší strany považovat ignorování, povýšené mentorování nebo drobné politické provokace. Jsem přesvědčen, že oba přístupy jsou špatné,“ shrnul Klaus ve své eseji pro MF Dnes nazvané Před návštěvou Číny.

Jeho předchůdce Havel asijskou velmoc nikdy nenavštívil, neboť mu porušování lidských práv totalitním režimem vadilo. S jeho odchodem z politiky do role občanské autority ale Česká republika začala vůči Číně pozvolna zaujímat pragmatičtější přístup.

Po vstupu do Evropské unie se Česko stalo pro Čínu mnohem atraktivnější. Komunistická velmoc do té doby považovala zemi s téměř o třetinu menším počtem obyvatel, než má Peking, za okrajovou a tamní ministerstvo zahraničí ji řadilo do regionu východní Evropa až střední Asie. Nyní byl nový člen EU vnímán jako součást Evropy, kam patřily i vyspělé a bohaté západní státy.

Peking už v té době netrápila izolace jako na počátku 90. let – po masakru na náměstí Nebeského klidu –, stále na něj nicméně bylo například uvalené embargo EU na dovoz zbraní. Od roku 2003 v zemi také začalo období rekordního dvojciferného ekonomického růstu, které vydrželo až do roku 2007.

Čínská společnost rychle bohatla a světové firmy se o to urputněji snažily proniknout na tamní uzavřený trh, ve kterém se výjimečně objevila nějaká trhlinka. Příkladem jsou například spotřebitelské úvěry, čehož využila právě PPF se svým Home Creditem.

„Čína je centralizovaná země s kapitalismem s několika regulovanými odvětvími. A to jsou třeba finanční služby a média. To je naše jediná šance. Do roku 2007 má Čína deregulovat finanční služby. Být v Číně až v roce 2008 je pozdě. Musíme mít náskok,“ předpověděl majitel PPF Petr Kellner v MF Dnes v roce 2004, kdy ještě dával médiím rozhovory. Nyní Home Credit patří v Číně mezi největší poskytovatele rychlých půjček.

Byznys na prvním místě

Znatelně větší dynamiku dostaly česko‑čínské vztahy po odstoupení premiéra Stanislava Grosse (ČSSD) kvůli skandálu s nejasným původem peněz na jeho byt. V dubnu 2005 jej vystřídal Jiří Paroubek (ČSSD), který se v diplomacii na Čínu výrazně zaměřil.

Sociální demokracie Čínu vnímala – a doteď vnímá – jako šanci pro export či expanzi českých firem. Takzvaná ekonomická diplomacie proto začala mít větší důležitost než důraz na lidská práva.

„Budeme také posilovat přátelské vztahy s našimi bezprostředními sousedy, ale také s Ruskou federací, Indií, Čínou a všemi mírumilovnými zeměmi světa,“ řekl Paroubek 13. května 2005, když žádal o vyslovení důvěry své vládě.

„Viděl jsem ohromný růstový potenciál Číny a obecně východních mocností. Samozřejmě jsem předpokládal, že se síla Číny bude zvyšovat. Byla to jistá předvídavost. Čína podle mě mohla být vynikající odbytiště pro naše výrobky. Také jsem předpokládal, že dojde k expanzi čínských firem do Evropy, a chtěl jsem jim nabídnout spolupráci se zemí ve střední Evropě. Česko má pozici, že se odtud mohli do všech oblastí dostat poměrně rychle,“ vzpomíná po letech Paroubek.

Jen měsíc po získání důvěry si nový předseda vlády v červnu 2005 nečekaně potřásl rukou s čínským prezidentem Chu Ťin‑tchaem. K cestě do Japonska se totiž české diplomacii na poslední chvíli podařilo přidat i návštěvu Číny – pro české premiéry první po šesti letech.

Ještě předtím do Prahy dorazil tchajwanský ministr kultury Čchen Čchi‑nan, a to při příležitosti otevření výstavy o Tchaj‑wanu v Národním muzeu. To se neobešlo bez kritiky ze strany některých úředníků z Úřadu vlády, jak tehdy upozornila MF Dnes.

Již tradičně protestovala také čínská ambasáda a k nervozitě diplomatů, kteří připravovali premiérovu osmidenní asijskou cestu, přispělo i to, že nedlouho poté do Česka dorazila manželka tchajwanského prezidenta Wu Šue‑čchen. Ta se dříve, v roce 2001, dokonce setkala s tehdejším prezidentem Havlem. Též přes protesty Pekingu.

Paroubkův výjezd do Číny kritizovaly mimo jiné lidskoprávní organizace Amnesty International a Olympic Watch. Apelovaly na premiéra, aby této příležitosti využil k upozornění na porušování lidských práv v zemi. „Přes sympatie, které mohu osobně chovat k dalajlamovi a politickým vězňům, kteří v Číně jsou, je hlavním bodem návštěvy navázání hospodářské spolupráce,“ reagoval tehdy Paroubek pro Lidové noviny.

Ani zpětně by na své politice a přístupu k lidským právům podle svých slov nic neměnil. „Dělal jsem v podstatě totéž, co dělali Němci. Nechtěl jsem jít ani dál, ani blíže. Pokud by Česká republika šla jen otázkou lidských práv a školila v tom lídry, nemohla by obchodovat s nikým v rozvojovém světě,“ míní někdejší předseda vlády.

Na poradě s komunistou Grebeníčkem

Ještě větší rozruch vyvolala Paroubkova schůzka s tehdejším předsedou KSČM Miroslavem Grebeníčkem. Ten se krátce předtím vrátil z několikatýdenního pobytu v Číně a premiér se s ním chtěl poradit, jak na Peking.

„Noviny z toho tehdy dělaly senzaci. Skutečně jsme zavadili i o problémy Číny. Několikrát jsem tam byl a měl jsem jednání na nejvyšších úrovních,“ vybavuje si Grebeníček. „Paroubek i Mirek Topolánek měli v politice značku jakýchsi buldozerů, ale Jiří Paroubek přece jenom měl diplomatický takt, který Topolánkovi chyběl,“ hodnotí poslanec.

Paroubek vzpomíná, že měl s Grebeníčkem velmi dobré vztahy. „Je normální se zeptat i předáka komunistické strany, který tam zjevně má dobré kontakty, a ukázat dobrou vůli Číňanům. I když si myslím, že čínští komunisté nejsou tak ideologičtí jako ti čeští,“ podotýká bývalý premiér. Při přípravě na cestu strávil také tři hodiny s čínským velvyslancem.

Nakonec se kvůli Pekingu o pár hodin zkrátila návštěva Japonska; čas strávený v zemi středu se tak prodloužil na čtyři dny. Diplomaté se obávali, že pokud se Paroubek setká s čínským premiérem Wen Ťia‑paem, může to ohrozit jeho návštěvu naplánovanou na konec roku, protože jednoduše nebude k dispozici žádné téma, které by státníci mohli řešit. Obavy se ale nakonec nenaplnily.

Po setkání s čínským prezidentem Paroubek přiznal, že se k otázce lidských práv nedostali. Nicméně řešili například Tchaj‑wan. „Hovořil jsem spíš o hospodářských tématech,“ řekl český premiér novinářům stručně. Téma lidských práv probíral až později při jednání s čínským premiérem. O čem přesně mluvili, ale nechtěl Paroubek prozradit.

Cesta místy připomínala dovolenou. Do médií se například dostala zpráva, že si premiér pochutnal na tradiční pekingské kachně, která měla certifikát s číslem 115 096 767. Tu spořádal v tradičním čínském kroji a zapsal se do pamětní knihy. „Byl bych rád, kdyby i v Praze byla čínská restaurace, která se zaměřuje jen na pekingské kachny. Myslím, že by u lidí měla úspěch,“ pravil spokojený Paroubek MF Dnes.

S českým velvyslancem v Číně se také radil o tom, kdo by jej mohl zasvětit do tradičního čínského cvičení čchi‑kung. Tomu se expre miér věnuje i po odchodu z politiky.

„Pro mě to byl nový svět, který jsem neznal a který jsem nechápal. Musel jsem si o tom hodně přečíst. Když jsem tam přijel o dva roky později, ten rozdíl a růst společenského bohatství mě bily do očí,“ popisuje s odstupem patnácti let Paroubek, jak ho tehdy Čína překvapila.

Cesta přinesla kromě hezkých snímků premiéra v netradičních situacích také pár ekonomických úspěchů. Škoda se posunula v jednání, aby mohla začít v Číně v roce 2007 vyrábět model Octavia. Do té doby tam prodávala kvůli dovozním kvótám jen zhruba tisíc vozů ročně. V roce 2019, než vypukla koronavirová krize, se už každá čtvrtá škodovka prodala v Číně; celkem jich bylo 282 tisíc.

PPF tehdy v tendru na odkup balíku špatných úvěrů za zhruba 600 milionů korun porazila dalších osm uchazečů. „Vypadá to, že jsme poprvé uspěli,“ řekl v roce 2005 ČTK ředitel čínské pobočky PPF Jan Blaško s tím, že finanční skupina chce proniknout na trh se systémem půjček.

Home Credit měl v Číně v červnu 2019 přes 52 milionů klientů, a jak prozrazují diplomatické depeše, sám prezident Si Ťin‑pching při setkání s Milošem Zemanem označil tuto firmu za největší v daném oboru v zemi.

Paroubkova delegace řešila s čínskou stranou velmi podobné otázky jako o mnoho let později Miloš Zeman v prezidentské funkci. Šlo například o zavedení přímé letecké linky mezi Prahou a Pekingem. Ta měla podpořit turismus – Číňané se stávali stále žádanější klientelou v Praze i Českém Krumlově. Zatímco v roce 2005 přijelo do Česka podle Českého statistického úřadu zhruba 18 tisíc Číňanů, před koronavirovou krizí jich bylo třicetkrát víc.

Vzít si z Číny příklad

Už Paroubkovu cestu kritizovala část veřejnosti i opozice kvůli nedostatečně zdůrazňované otázce lidských práv. Mnohem bouřlivější diskuse ale nastaly při prosincové návštěvě jeho protějšku Wen Ťia‑paa. Byla to první oficiální návštěva čínského premiéra v České republice.

Pár hodin před jeho příletem se před čínským velvyslanectvím v Praze názorově střetlo asi 80 místních Číňanů se zhruba dvaceti vyznavači hnutí Fa‑lun‑kung, které komunistický režim pronásleduje.

Demonstrace se konaly i po přistání obřího letounu s rudou vlajkou a delegací asi 150 politiků, podnikatelů a novinářů. Příznivci Fa‑lun‑kung se sešli i před Strakovou akademií. Konala se také demonstrace zhruba 250 studentů, kterým vadilo porušování lidských práv.

Setkání mezi Paroubkem a jeho protějškem se nicméně odvíjelo v příjemné a přátelské atmosféře. Premiéři podepsali 14 smluv, mimo jiné i smlouvu o ochraně investic, která byla podle kritiků v rozporu s unijním právem. Navíc nedávala žádné záruky a Čína v ní pouze slibovala, že se bude snažit překážky v obchodu odbourávat.

„Nedokážu vyhodnotit, zda ta smlouva někomu pomohla. Určitě to byl pokrok proti tomu, co bylo předtím,“ komentuje dohodu po letech Paroubek.

Kritice tehdy čelil i kvůli tiskové konferenci, na níž se nedostalo na lidská práva, neboť bylo možné položit pouze čtyři otázky. Dvě z toho připadly českým médiím, která Úřad vlády dopředu vybral.

Podle tehdejšího šéfredaktora týdeníku Respekt Marka Švehly to byl útok na svobodu slova. Diskusi o lidských právech viditelněji než premiér zvedli při setkáních s čínským předsedou vlády prezident Václav Klaus a šéf Sněmovny Lubomír Zaorálek (ČSSD).

Emoce vyvolalo i prohlášení místopředsedkyně ČSSD Jany Vaňhové, že zkušenosti Komunistické strany Číny „mohou být pro Česko příkladem“.

Během zhruba roku, kdy stál Paroubek v čele vlády, navštívilo asijskou velmoc 23 českých delegací s desítkami politiků. Vztah to však byl nerovný: čínských návštěv přiletělo do Prahy pouze pět.

Po volbách v červnu 2006 Paroubka v čele vlády vystřídal Mirek Topolánek. Ten už ve svých dřívějších prohlášeních naznačoval, že k Číně bude přistupovat tvrději, což také splnil. Topolánkovo volební vítězství tak znamenalo i konec prvního období vřelých česko‑čínských vztahů.

Tak to zpětně vnímá i Paroubek. „Za rok toho moc neuděláte. Vznikla ale důvěra na obou stranách. Číňané si cenili Česka jako možného nástupiště do Evropské unie. Následující vláda ale měla jiné priority a Čína do nich nepatřila. Moc příslibů se nenaplnilo, protože když jsem skončil jako premiér, Topolánkova vláda vztahy s Čínou zmrazila,“ míní.

Kdyby jako předseda vlády pokračoval, měl Paroubek v plánu uzavřít s Čínou dohodu o strategickém partnerství. „Pokud by volby dopadly jinak, byla by to věc, kterou bych se vážně zabýval. V roce 2006 mě navštívil místopředseda čínské vlády a o této věci jsme hovořili,“ dodává někdejší předseda ČSSD.

Paroubek: O Číně jsem se radil i s Havlem. Peking pro nás není hrozba

Když Jiří Paroubek jako premiér v roce 2005 navštívil Čínu, udělala na něj velký dojem. Dobré vztahy udržuje dodnes.

Když jste byl premiérem, vztahy s Čínou se výrazně zlepšily. V Pekingu jste se potkal s čínským prezidentem, poprvé přijel do Česka na oficiální návštěvu váš čínský protějšek. Asijskou velmoc jste dokonce při žádosti o důvěru vládě označil za strategickou zemi. Proč?

Viděl jsem ten ohromný růstový potenciál Číny a východních mocností. Tamní tempa růstu byla dvojciferná. Předpokládal jsem, že se síla Číny bude zvyšovat, a myslel jsem, že to bude skvělé odbytiště pro naše výrobky. Zároveň jsem očekával expanzi čínských investorů do Evropy a chtěl jsem jim nabídnout možnost úzce spolupracovat se zemí ve střední Evropě.

Líbila se jim tato myšlenka?

Líbila. Česko má v Evropě takovou pozici, že se z něj můžete poměrně rychle dostat do všech oblastí. Tehdy to nevadilo ani z politického hlediska. Hovořil jsem o těch záležitostech i s Václavem Havlem a nikdy mi neřekl, že je to nějaký problém.

Kritici vám nicméně vyčítali, že jste dostatečně nezvedal otázku lidských práv.

Dělal jsem totéž, co dělali Němci. Nechtěl jsem jít ani dál, ani blíž. O těchto věcech jsem tehdy hovořil s končícím spolkovým kancléřem Gerhardem Schröderem. Zeptal jsem se, jak to dělá, a on mi předal nějaké zkušenosti.

Nicméně v 90. letech byla lidská práva jednou z vlajkových lodí české zahraniční politiky. Neupozadil jste je ve vztahu k Číně až příliš?

Kdyby Česká republika šla jen otázkou lidských práv, prakticky by nemohla obchodovat s nikým v rozvojovém světě.

Když jsem se ptal exministrů zahraničí, všichni shodně tvrdí, že si nevzpomínají na jediný případ, kdy debata o lidských právech zkazila nějaký významný obchod mezi Českem a Čínou.

Také si nepamatuji žádnou zakázku, která by se dojednala za vlády Miloše Zemana. Nevím, jestli něco krachlo, či nekrachlo.

Třeba debata o lidských právech nemá na byznys mezi Českem a Čínou takový vliv, jak se říká.

Nemá smysl čínské lídry školit v otázce lidských práv. Nedělá to ani francouzský prezident Emmanuel Macron, ani Angela Merkelová.

Jak se vůbec stalo, že se sociální demokracie zaměřila na Čínu?

Nepamatuji si, že by se otázka Číny řešila přede mnou. V roce 2005 jsem pochopil, že Čína bude významný faktor, a pokud chceme udržet tempa růstu, potřebujeme odbytiště mimo EU – v Číně, Rusku a Indii. Z tohoto přístupu se ale mnoho nenaplnilo, protože Topolánkova vláda vztahy s Čínou zmrazila.

Orientovat se na čínský trh byl tedy v ČSSD váš nápad?

Myslím, že do té doby se tímto tématem nikdo tak sofistikovaně nezabýval. Samozřejmě to vyplynulo z debat s mými poradci. Tak geniální jsem zase nebyl.

Naplnila se vaše očekávání, pokud jde o pronikání českých firem do Číny?

Měl jsem na to necelý rok. Za tu dobu toho moc neuděláte. Vznikla důvěra na obou stranách a Číňané si cenili České republiky jako možného nástupiště do Evropské unie. Tím to ale skončilo. V roce 2006 přišla nová vláda a ta měla jiné priority. Uzavřít smlouvu o strategické spolupráci jsem nestihl.

Nepamatuji si, že by se tehdy diskutovalo o smlouvě o strategické spolupráci. Média to také nezmiňovala.

Tehdy to nebylo na pořadu dne.

Vy jste to připravoval?

Kdyby volby dopadly jinak, vážně bych se tím zabýval. V květnu 2006 mě s pověřením čínského premiéra navštívil jeho místopředseda vlády. Mluvili jsme o možnostech spolupráce a toto bylo jedním z témat.

Jak by strategická spolupráce vypadala?

To je v tuto chvíli virtuální záležitost. Slabinou České republiky ve vztahu k Číně dnes je, že nemáme rozmyšleno, co jim chceme nabídnout. Touto cestou bychom měli jít, a ne pořádat opulentní společenské akce, kde se setkávají investoři – a za týden na to zapomenou. Měli bychom nabízet věci přes hospodářské komory a ministerstva.

A co byste jim nabídl, kdybyste byl teď premiér?

Nabídl bych jim některé unikátní technologie, které máme a není pro ně zas tak velký odbyt u nás – třeba čistírny odpadních vod a vodárny.

Nebojíte se krádeže těchto technologií a jejich okopírování? Na ministerstvu průmyslu například vzniká zákon o ochraně strategických společností, aby si je třeba Číňané nemohli koupit a získat z nich know‑how.

Takové nebezpečí samozřejmě vždy existuje a musí se o tom jednat. Proto by existovala ta smlouva o strategickém partnerství. Třeba Chilané mají díky takové smlouvě výhodu a ve velkém do Číny vyvážejí měděný koncentrát, ryby, víno nebo třešně.

Můžeme srovnávat vývoz nerostných surovin a potravin s vývozem technologií?

Ne. Musí se ale vždy najít komodity, které tomu partnerovi vyhovují. Pro Chile je navíc zajímavé levné spotřební zboží z Číny. Když mě nedávno pozvala jejich akademie věd do Šanghaje, viděl jsem v nabídce i český křišťál, o který je zájem. Ten třeba neokopírujete.

Vaše vláda v roce 2005 uzavřela mezi Českem a Čínou smlouvu o ochraně investic. Byla dostatečně výhodná?

To já nevím. Nedokážu to v tuto chvíli zhodnotit.

Byla kritizována nejen kvůli tomu, že pro nás nejspíše není dostatečně výhodná, ale údajně je i v rozporu s právem EU.

Vždy se kritizují různé věci, ale nakonec to vyšumělo.

Pomohla ta smlouva českým exportérům či investicím v Česku?

To nedovedu vyhodnotit, to musí někdo jiný. Určitě to byl pokrok proti tomu, co bylo předtím.

Když jste se připravoval na cestu do Číny, radil jste se o tom s předsedou KSČM Miroslavem Grebeníčkem, který měl vazby na tamní komunistickou stranu. Jak ta schůzka vypadala?

To si vůbec nepamatuji. S Grebeníčkem jsme měli dobré vztahy. Je normální se zeptat i předáka komunistické strany, který tam zjevně má nějaké kontakty, a ukázat dobrou vůli Číňanům. I když si myslím, že čínští komunisté nejsou tak ideologičtí jako čeští. Řekl bych dokonce, že nejsou vůbec ideologičtí.

Jak na svou premiérskou cestu do Číny vzpomínáte? Někdy to z médií působilo téměř jako výlet. Dal jste si kachnu v tradičním oblečení, hledal jste někoho, kdo vás naučí tradiční čínské cvičení čchi‑kung…

Byl to pro mě nový svět, který jsem neznal a který jsem nechápal. Musel jsem si hodně přečíst, abych se s ním seznámil. Chápal jsem, že je v Číně obrovský potenciál. Když jsem tam přijel za dva roky jako šéf hlavní opoziční strany, růst mě bil do očí. Přibyly nové budovy, řešily se vysokorychlostní železnice. Zaujala mě také historie.

Co přesně?

Kdo má nějaké kulturní znalosti, pochopí, že Čína je svět sám pro sebe, stovky let nepotřebovala vnější svět. Bylo by to tak i teď, kdyby nepotřebovali nerostné suroviny. Neprojevovali agresivitu vůči sousedům – na rozdíl od Evropanů. Ti potřebovali křižácké výpravy a kolonie. Čína se koncentrovala na řešení svých problémů.

Dnes by se nicméně dalo říct, že kvůli nerostným surovinám vykořisťuje státy v Africe. O Nové hedvábné stezce se také mluví jako o vlivovém projektu Číny, způsobu, jak si k sobě přitáhnout cizí státy.

Ten projekt je největší ekonomická a diplomatická aktivita, proti které nedokázal Západ nic postavit. Loni mě pozvali na konferenci o Hedvábné stezce spolu s dalšími bývalými i současnými premiéry. Ty projekty jsou živoucí a přináší partnerským zemím hodně.

Třeba Pákistán vybudoval za čínské peníze dálnici až k pobřeží Indického oceánu. Čína se tak spojuje s dalším oceánem a Pákistán má z toho také výhodu.

Právě jste řekl, že to bylo za čínské peníze. Rozvojové státy mají ale často problém tyto dluhy splácet. Šrí Lance poskytl Peking půjčku na přístav, země ho nezvládla splácet, a Čína ho proto převzala. Na projekt půjčila, i když studie ukázaly, že není životaschopný. Není trochu riziko mít na svém území cizí infrastrukturu?

A to si Čína ten přístav odnese na zádech? To je jako s fabrikou, která je tady za cizí peníze. Takové to vyhrožování, že si ji přesunou na Ukrajinu. V Pákistánu vybudovali dálnici a kolem ní je to jak u nás. Dálnice oživí hospodářství v okolí.

Vy byste chtěl na našem území velké infrastrukturní projekty z Číny?

Infrastrukturní projekty ani nejsou potřeba. To si dovedeme zařídit sami. Kdyby postavili nějakou dálnici, proč ne. Samozřejmě že mají svůj zájem. Každý má svůj zájem a v mezinárodní politice nikdo nemá úmysly matky Terezy.

Když se podíváme na poslední výroční zprávy BIS, varuje v nich před čínskými operacemi a vlivem na našem území. Co na tuto věc říkáte?

BIS a další zpravodajské služby jsou pod vlivem amerických služeb.

Nicméně Spojené státy jsou naši spojenci. Jsme s nimi v NATO a sdílíme podobné hodnoty.

Já vím. Za starého režimu jsme sehráli podobně trapnou roli ve vztahu k Rusku. Pokud USA v některých oborech přestávají Číně technologicky stačit, není potřeba podlehnout tlaku, abychom nepřijímali čínské technologie. Je mi jedno, jestli nejmodernější technologie bude americká, nebo čínská. Já chci, aby pomohla Česku.

Nebojíte se ale, že by Číňané mohli využít děr ve svých technologiích a získávat přes ně česká data nebo přímo napadat naše systémy?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Česko-čínské objímání.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.

Obsah

1. Předmluva

2. Když ještě hovor o lidských právech nekazil byznys s Čínou

3. Paroubek snil o pekingské kachně v Praze, učil se i od komunistů

4. Paroubek: O Číně jsem se radil i s Havlem. Peking pro nás není hrozba

5. ČSSD k Číně nepřiblížil Zeman, ale Paroubek

6. Topolánkova vláda se postavila za Tibet a Peking zuřil

7. Bursík: Česko mělo mimořádně úspěšnou zahraniční politiku. Servilita vůči Číně teď bourá naši autoritu

8. Fischer rozzlobil Čínu, když se setkal s dalajlamou

9. Fischer: S dalajlamou jsem mluvil o duchovních věcech. Příkrost čínské reakce mě překvapila

10. Nečas popostrčil Česko do náruče Pekingu

11. Nečas: Byl jsem pilot, který zabránil nárazu do země. Kritizoval jsem dalajlamismus, abych zachránil vztahy s Čínou

12. Rusnokova vláda bez důvěry otevřela Číně bránu do východní Evropy

13. Lánský puč rozhodoval také o zahraniční politice

14. Návštěva čínského prezidenta a boj o symboly v ulicích

15. CEFC si z Česka udělala žebřík do horních pater čínské politiky

16. Ztracený pan Jie pohřbil sen o investicích

17. Drulák: Nemůžeme Číňanům říkat, jaká mají mít lidská práva

18. Podnikání v Číně donutilo PPF vystoupit z pozadí

19. Za přijetí dalajlamy se Zeman pomstil strýci vzpurného ministra

20. Varování před Huawei pomohlo Babišovi do Bílého domu

21. Navrátil: Sledovali mě Číňané, abych dostal strach

22. Cestě na Tchaj-wan nezabránil tlak z Číny ani z Hradu

23. Hamáček sehnal v Číně roušky. Stálo to miliardy i „lokajské“ vítání na letišti

24. Medailonky

25. Edice N