Doteky
zabitých

Iva Procházková

Hudba mě při psaní provázela a inspirovala, ale nikdo z hráčů České filharmonie, jejichž umění si nesmírně vážím, ani nikdo z lidí, kteří je obklopují, v nejmenším neposloužil jako předloha pro kteroukoli z postav v tomto příběhu. Jediným průsečíkem s realitou je budova Rudolfina.

Copyright ©Iva Procházková, 2021

Illustration © Jaromír 99, 2021

Graphic Design © Belavenir, 2021

Copyright © Nakladatelství Práh s.r.o., 2021

All rights reserved.

ISBN: 978-80-7252-911-7

auftakt

„Odkud mám začít?“

„Odkud chcete.“

„Pláč prý zlepšuje náladu. Říká se, že kdo často brečí, brání se proti úzkosti. Já neumím brečet. Slzy by mi ulevily, ale jsem papiňák s ucpaným ventilem. Cítím, že se blíží okamžik, kdy dojde k výbuchu. Chci mu předejít, ale bez cizí pomoci to nedokážu. Bojím se, že provedu věc, která už nepůjde vzít zpátky.“

„Jakou věc?“

„Mám deprese. Čím dál častěji mě přepadá chuť všechno skončit. Jenže… možná to není nejlepší nápad. Nevím, co je po smrti. Znamená konec života konec problémů, nebo se hříchy musí odsedět v nějakém posmrtném nápravném zařízení? Jaký soud rozhoduje, co je vlastně hřích?“ „Na to vám neodpovím. Jsem psychoterapeutka, ne teoložka.“

„Zajímá mě váš názor.“

„Moje názory vás depresí nezbaví. Ani rady od mě neočekávejte. Psychoanalytická terapie funguje na principu…“

„Já vím. Budu mluvit a vy budete poslouchat. Tak dlouho, až porozumím vlastním pocitům a myšlenkám a nastartuju proces osobnostní změny. Stojí to na vašem webu, nemusíte mi to opakovat. Dělejte, co umíte. Třeba mě mlaťte do hlavy, když to pomůže.“

„Nepomůže. Radši budeme společně hledat kořeny vašich depresivních stavů.“

„Mám na svědomí smrt svých rodičů.“

„Kdy zemřeli?“

„Otec už dávno, matka letos.“

„A jejich smrt ve vás vyvolává pocit viny?“

„Když člověk někoho zabije, cítí se provinile. Pokud není zrůda. Já zrůda nejsem, mám výčitky. Proto sedím ve vaší ordinaci.“

7. listopad

„Rocková skupina Prevíti. Dávno se rozpadla, ale jeden čas byla dost populární. Devět měsíců před mým narozením hráli v Boleslavi. Maminka na jejich koncert jela až z Rousic. To je nad Berounkou. Stará vesnice, založená už za knížete Břetislava. Stojí tam barokní kaple a zámek… Já vím, říkám zbytečnosti.“

„Nic, o čem cítíte potřebu mluvit, není zbytečnost.“

„Maminka byla do Prevítů blázen. Hlavně do jednoho – Jan Valach. Zpěvák a sólový kytarista. Platil za hezouna. Já osobně mám o hezounech jinou představu, ale to je jedno. Po koncertu rozdával autogramy a nějak se stalo, že s maminkou skončil na zadním sedadle autobusu, kam si Prevíti vodili fanynky. Mamince bylo sedmnáct, Valachovi dvaadvacet. Kondom nepoužíval. Přefiknout vesnickou holčičku, celou rozklepanou zbožným obdivem, pro něho znamenalo míň než zahulit si. Na každé štaci měl takových děvenek mraky a podle toho s nimi zacházel. Ani se jich neptal na jména. Zpěváci v rockových kapelách bývají arogantní bestie. Asi to neplatí o všech, ale Valach byl prototyp. Mám v sobě jeho geny. Připadám vám arogantní?“

„Arogance není dědičná vlastnost. Může se ovšem vypěstovat výchovou.“

„Valach mě nevychoval. Odmítl přiznat otcovství. Když ho test DNA usvědčil, začal platit alimenty a tím to pro něj skončilo. Nechtěl mě vidět. Mám dopis, který napsal mamince. Obviňuje ji, že to na něj narafičila, že se na schvál – napsal to odděleně, gramatika mu moc nešla – nechala zbouchnout, tak ať si mě vychovává sama. To taky dělala. Dokud se neobjevil otec.“

„Čí otec?“

„Valach mi dal svoje geny, ale všechno ostatní – lásku, pocit bezpečí, sebeúctu – mám odjinud. To, co dneska jsem, ze mě udělal cizí člověk. Můj Pravý otec.“

„A ten zemřel?“

„Za mého přispění.“

„Chcete o tom mluvit?“

„Možná jindy, teď nemám odvahu.“

„Můžu vás ubezpečit, že cokoli klientky či klienti během terapie řeknou, je naprosto důvěrné. Jsem vázána mlčenlivostí.“

„Nebojím se, že byste o mně někomu vykládala, bojím se, co to udělá, když některé věci zazní nahlas. Dokud jsou ve mně, dá se s nimi jakž takž žít. Jakmile se dostanou ven, můžou zabít.“

14. listopad

„Otec nám vytvořil domov. Bez něho by se na mě všichni koukali skrz prsty. Hlavně dědeček mi dával najevo, že jsem nedopatření. Něco jako nemoc, kterou si člověk z hlouposti užene a už se jí nemůže zbavit. Nedokázal mě mít rád. Neříkal mi panchart, ale nikdy mě nepohladil, nikdy… To je jedno. Maminka u něj musela bydlet, jinou možnost neměla, ale jakmile přišel otec, všechno se změnilo. Maminka byla hodná, ale teprve s otcem pro mě život začal mít opravdu cenu. Hodně se mi věnoval. Vyprávěl mi staré legendy a pověsti, chodili jsme na ryby, učil mě poznávat houby. V lese nebo u vody to s otcem vypadalo jinak než bez něj. Dělal z míst něco, co v nich jinak nebylo. Měl mimořádnou sílu. Nemyslím fyzickou, myslím… Věříte na hypnózu?“

„Někteří kolegové ji při léčbě používají, já ne.“

„Podle vás nepomáhá?“

„Podle vás ano?“

„Otec nebyl hypnotizér, ale uměl mě ovládat. Mírně, bez nátlaku mě donutil přepsat negativní vzorce myšlení v mojí hlavě.“

„Jaké třeba?“

„Věděl, že mám hudební sluch, ale odmítám se učit na nějaký nástroj – kvůli Valachovi. Valach mi muziku zprotivil, vlastně mi ji svým hovadstvím ukradl. Otec mi ji zase vrátil. Dokázal mě přesvědčit, že foukat do flétny je zábava. Když po čase viděl, že ztrácím zájem, koupil mi trubku. Tou mě definitivně dostal. Ze začátku mě od ní vůbec nemohli odtrhnout. Byla pořád se mnou, byla všude slyšet. Ve vesnici mi to vyneslo přezdívku Berta Trumpeta. Jestli v tom byl posměch, nevím a nezáleželo mi na tom, hlavně když mě nechali troubit. Po několika letech v hudebce se dostavil můj první úspěch. Otec zařídil, že mi na slavnostním otevření nově zrekonstruovaného rousického zámku dovolili zahrát sólo ze Staňkovy Balady. Byli tam VIP lidi z okresu, dokonce až z Prahy. Všichni mi tleskali a otec… byl úplně na měkko. Sám hudební talent neměl a moje výsledky přeceňoval. Nekriticky mě chválil, poslouchal by mě hodiny. Zahraj mi na cestu, poprosil krátce předtím, než umřel. Nebyl nejmenší důvod nezahrát, ale mně… arogantní bestii s nafouklým egem… potvoře s Valachovými geny… nevím proč, ale nějak se mi v tu chvíli nechtělo. Otec mě nepřemlouval. O něco škemrat, to nebyl jeho styl. Měl v sobě důstojnost. Kdyby ji neměl, ještě by žil.“

21. listopad

„Půda byla rozměklá, dlouho pršelo. Kácet stromy by napadlo jenom blázna. Majitel rousického zámku si ale postavil hlavu. Měl v lese kůrovce, a když chtěl dostat dotaci, co se dává na těžbu, musel dodržet stanovený termín. Takže poručil, ať se kácí – bez ohledu na počasí. Otci nezbývalo než poslechnout.“

„To zní, jako by v Čechách ještě bylo nevolnictví.“

„Bydleli jsme v dřívější sušárně ovoce. Patřila k zámku. Otec měl s majitelem smlouvu, že nemusí platit nájem, zato bude provádět údržbu, práce na pozemku, prostě co mu majitel nařídí. Bál se smlouvu porušit. Dům byl pěkný, měli jsme zahradu, vyhlídku na řeku – něco podobného bychom nikde jinde nenašli. Otec radši, i když věděl, že je to riskantní, do toho lesa jel. Bylo mokro, na svahu mu uklouzly nohy, nestihl uhnout padajícímu stromu… Ještě mu nebylo čtyřicet.“

„To je mi líto.“

„Úplně zbytečná smrt.“

„Proč za ni cítíte vinu?“

„Zahrát mu a zdržet tím jeho odjezd třeba jen o pár minut… následující události by do sebe nezapadly. Každá tragédie má svůj přesně vymezený čas. Když ho zmešká, nemůže se realizovat. Brzy nato přestalo pršet, půda v lese vyschla… Chápete? Stačilo málo: nechovat se jako primadona, zahrát otci na trubku a všechno by bylo jinak.“

28. listopad

„Nemáte dnes chuť mluvit?“

„Nepomáhá to.“

„Psychoterapie nenabízí okamžité zázraky. Hned na začátku jsem vás upozornila, že jde o proces, který bude pravděpodobně dlouhý. Pracujete na něm vy, já i léky, které užíváte. Zlepšení přichází krok za krokem.“

„Já cítím spíš zhoršení.“

„Tím se nenechte odradit. Dočasný pocit zhoršení není vůbec nic neobvyklého. Je známkou nastupujících změn. Když se vám podaří překonat fázi…“

„Strašně to roste.“

„Co roste?“

„Strach, že provedu něco, co už nepůjde napravit. Otec a matka ke mně chodí na návštěvu.“

„Ve snu?“

„I ve dne, ale jedině když u toho nikdo není. Vadí jim hluk. Chtějí, aby je bylo slyšet.“

„Mluví s vámi?“

„Často se mě i dotýkají. A ptají se.“

„Na co?“

„Na věci, o kterých nechci mluvit. Ani s nimi, ani s vámi. I když vám věřím. Ale o důvěru nejde. Jde o to, že dokud jsou ty věci schované, můžu dělat, že o nich nevím. Až budou venku, musím na ně reagovat.“

„A to nechcete?“

„Co když ta reakce bude špatná?“

„Jak špatná?“

„Z podstaty.“

„Odcházíte? Necháme toho pro dnešek?“

„Myslím, že nejen pro dnešek.“

„Vypadá to, že chcete terapii ukončit.“

„Uvažuju o tom.“

„To by byla škoda. Máme domluvených deset sezení a teď jsme teprve v polovině. Na rezignaci je brzo. Navrhnu vám něco lepšího. Pojďme udělat přestávku. Řekněme dva až tři týdny, nebo jestli chcete, přes celé svátky. Budete mít aspoň dost času všechno zpracovat a poznáte, jestli na vašich obavách něco je. Co vy na to?“

„Přesvědčila jste mě.“

„Uvidíme se tedy v novém roce. Ve středu osmého ledna v obvyklou hodinu?“

„Osmého ledna – píšu si. Kdyby mi do toho něco přišlo, tak se včas ozvu.“

„Necháváte si zadní vrátka?“

„Měsíc je dlouhá doba. Může se stát ledaco.“

5. prosinec

uprostřed Gémolky

Mycí stroj za sebou nechával mokrou stopu, podlaha tlumeně zářila, Waldemar po ní s uspokojením přebíhal pohledem. 500 čtverečních metrů dubových kazet v něm budilo romantické fantazie. Neměl zdání, jestli se ve dvoraně Rudolfina někdy pořádají plesy, ale vždycky, když tu uklízel, trochu se zasnil. Samota a ranní ticho k tomu přímo vyzývaly. Představoval si ženy v drahých večerních róbách, slavnostní osvětlení, tóny valčíku a sám sebe kroužícího po hladkém parketu s půvabnou partnerkou v náručí. Ve skutečnosti nijak skvělý tanečník nebyl, ale jeho představy se o skutečnost nestaraly a na sedátku mycího stroje jim dával volný průchod.

Naposledy se otočil a jel po obvodu dvorany směrem ke schodišti. Prosklenými lunetami pronikalo zvenčí jasné světlo májového rána a na hladině Vltavy se bělaly labutě. Turisty ještě nebylo vidět. Vyrojí se z hotelů až po snídani, zaplaví nábřeží a mosty, budou posedávat v parčíku před Rudolfinem a poslouchat hudební produkci ze stanu, kde se střídají malé orchestry a kapely nejrůznějších stylů. Večer se někteří z nich dostaví na koncert. Pozítří začíná festival, kvůli kterému jich sem přijížděly davy. Waldemar vnímal Pražské jaro z jiné perspektivy než milovníci klasické hudby. Viděl přicházet filharmoniky i zahraniční interprety, slyšel za dveřmi jejich zkoušky, čistil koberce, parkety a dlažbu po stovkách bot, po rozlitém víně, někdy i rozšlápnutém zákusku. Něco se beze zbytku odstranit nepodařilo, hlavně žvýkačky nechávaly trvalé památky, nicméně dělal, co uměl – byla to jeho práce. Hudební velikáni ho nevzrušovali, když ale venku zaslechl jazz, s potěšením naslouchal. I kytaristům nebo harmonikářům na nárožích rád popřával sluchu. Na jaře nikam nespěchal. Chodil Prahou pomalu a s rozkoší nasával atmosféru města rozcuchaného poryvy hudby, která se ulicemi proháněla jako náladový vítr.

Vjel do ambitu. Dlažba byla zašlapaná, chodilo se tudy nejen do výstavních prostor, ale i do kavárny, na mramorové mozaice byly stopy bláta nanošeného na podrážkách. Taky skvrny. Waldemar zastavil a slezl, aby se podíval, jestli bude muset se strojem vyjet ze dvorany a umýt podlahu před šatnou. Že je důkladně zamazaná, uviděl už po pár krocích. Přes dlaždice se táhly dlouhé narezlé šmouhy. Vyšel nad schody a strnul. Uprostřed schodiště se válela převrácená dámská lodička a dole u dveří ležela druhá. Kousek od té ženy. Měla plavé vlasy a černé šaty, až do pasu roztržené. Kůži na krku a na hrudi jí pokrýval zaschlý krvavý škraloup. Široce otevřená ústa jako by lapala po vzduchu, ale šlo o iluzi. Waldemar si byl jistý, že se ta žena už nikdy nenadechne.

Otřelá úsloví nemusí být prázdná, pomyslel si Marián Holina, když se probudil a spatřil pár centimetrů od sebe Sabinin obličej. Máj je měsícem lásky. Příroda překypuje životodárnými šťávami a bylo by smutné, kdybychom uprostřed všeho toho kvasu nic necítili, přemítal. Tak zle na tom Homo sapiens díkybohu ještě není. Pořád podléháme přírodním zákonům.

Sabina ležela na zádech a pravidelně oddechovala. Světlo prodírající se dovnitř skrz korunu akátu jí kreslilo na obličej pohyblivé kryptogramy, jen souhvězdí pih na čele zůstávalo neměnné. Marián byl v pokušení dotknout se těch důvěrně známých znamínek prstem nebo ještě raději ústy, ale nechtěl jí přetrhnout spánek. Po včerejšku ho potřebovala. V sedm večer ještě lezla po Šťiavnických svazích a ťukala na skalní stěnu Sitna, aby vyburcovala rytíře spící uvnitř vrchu. Nepodařilo se jí to, spali dál, z čehož usoudila, že se Slovákům neděje žádné příkoří a pomoc mytického vojska nepotřebují. Když o dvě hodiny později vyrazili směrem na Prahu, byli oba sežehlí sluncem, zdivočelí týdnem v horách a k smrti unavení. Do postele se dostali za svítání. Teď bylo… Marián se nadzvedl a sáhl po telefonu. Pár minut před osmou. Blikající kontrolka upozorňovala na zmeškaný hovor. Jméno ho znervóznilo.

Opatrně, aby Sabinu nevzbudil, vstal, vklouzl do šortek a vyšel ven. Ještě bylo chladno, ale rosa napovídala horký den. Velká část dvorku ležela ve stínu, od řeky čerstvě foukalo, administrativní budovy na Rohanském ostrově nejevily známky života. Stejně jako pokojové květiny, které domácí před svým odjezdem do lázní vynesla na pavlač. Už týden se jich nedotkla kapka vody. Marián vzal konev, a zatímco do ní u venkovního kohoutku napouštěl vodu, přemýšlel, proč mu asi plukovník Karoch dva dny před nástupem do práce volal. Nevěstilo to nic dobrého.

„Dej si havaj, zasloužíš si to,“ nechal se slyšet, když ho Marián před týdnem přišel požádat o dovolenou. „Pěkně si odpočiň, kamaráde.“

Nezasvěcenému by to znělo vstřícně a starostlivě, ovšem Marián se nedal zmást. Znal svého nadřízeného osmadvacet let, měl ho prokouknutého skrz naskrz. Věděl, že za jeho starostlivostí je jediný zájem: mít na oddělení dostatek tahounů ochotných podávat za průměrný plat mimořádné výkony, neohlížet se na pracovní dobu a nevědět, co je neschopenka.

Letos mohl být Karoch v rozdávání dovolených nadobyčej štědrý, od začátku roku vyšetřovali jen osm vražd. Bezpochyby se jich na území hlavního města stalo víc, ale některé byly nejspíš provedeny tak fikaně, že spadly do kolonky nehod, anebo se o nich vůbec nevědělo. Možná se vynoří později – jako v posledním případě, který Marián řešil. Čtyřicetiletá žena se svým synem byli objeveni v jedné opuštěné kobyliské garáži až dva měsíce po smrti. Leželi v autě, do kterého vedla hadice od výfuku. Vyšetřování ukázalo, že syn se snažil uniknout. Podle známek na jeho těle mu v tom matka zabránila. Osamělá a zklamaná svým pozemským údělem propadla blouznivé víře v blaženou posmrtnou existenci v jakémsi paralelním světě a rozhodla se, že k té blaženosti sobě i svému devítiletému synovi dopomůže. V Mariánovi případ zanechal směs zlosti a hlubokého smutku. Zlost po čase vyprchala, ale smutek se do něj zavrtal jako klíště. Zůstával i po uzavření případu a vypadalo to, že hned tak nezmizí. Až jednoho večera prosyceného vůní akátu, který právě rozkvetl, stála zničehonic na dvorku před Mariánovými dveřmi Sabina a její zjevení mělo mocný účinek. Smutek srazil paty a kvapně vyklidil pole.

„Chystáš se do Lehôtky? Za příbuznými?“ vyzvídal Karoch, když Mariánovi žádost o dovolenou podepisoval.

„Dlouho jsem je neviděl,“ vyhnul se Marián přímé odpovědi.

„Až budeš kupovat víno, mysli na mě,“ požádal Karoch, kterému jiskrná Pesecká leánka z vinic nad Lehôtku učarovala. Marián radši nic nesliboval. Nejel na Slovensko kvůli vínu ani kvůli příbuzným, dokonce ani kvůli odpočinku. Měli se Sabinou jiný cíl.

Navolil Karochovo číslo.

„Co máš na srdci, Zdeňku?“ zeptal se tónem, do kterého vložil maximální odtažitost ve snaze zamezit jakýmkoli požadavkům služebního rázu.

„Čeká tu na tebe práce.“

„Jaká?“

„Olga Brandejsová.“

Zvuk jména v Mariánovi vyvolal vzpomínku: počáteční písmena vyvedená v purpuru. Byl si jistý, že je viděl na plakátech. „Zpěvačka?“ tipnul si.

„Klarinetistka. Hraje s Českou filharmonií. Hrála. Vypadá to na vraždu přímo v Rudolfinu. Poslal jsem tam Lídu, ale ten případ pro ni není.“

„Jak to?“ Lída Šotolová byla Karochova oblíbenkyně. Patřila k nejzdatnějším tahounům na oddělení, její touha uplatnit se byla až patologická. Kdykoli se s ní Marián ocitl v jednom zápřahu, měl co dělat, aby jí stačil.

„Střet zájmů. Musím ji z toho odvolat. Za dva dny začíná Pražský jaro, tím se muzika a všechno kolem strašně medializuje. O ten případ se bude zajímat i hluchej. Nemůžem si dovolit chyby.“

„Střet zájmů? Co tím myslíš?“

„Lída má ve filharmonii skorošvagra, kterej…“ Karoch svůj výklad uťal v půli slova. Ze sípavého nádechu, který následoval, bylo jasné, co přijde. Marián dal telefon co nejdál od ucha. „Když říkám, že na tom Lídu nemůžu nechat, tak to vem jako hotovou věc a přestaň mě vyslýchat!“ neslo se k němu Karochovo burácení. „Sbal kufry, zamávej rodný vesnici a už ať seš tady!“

Nemělo smysl boj prodlužovat; Marián složil zbraně. „Jsem v Praze,“ přiznal. „Vrátil jsem se před pár hodinami.“

„Tak co řešíme? Skoč do auta a fofrem k Rudolfinu!“

„O tom si nech leda zdát, Zdeňku,“ poradil mu Marián laskavě. „Teď zaliju kytky paní domácí, shodím sedmidenní vous, v klidu se nasnídám, pak si přifouknu kolo a pojedu do práce svým tempem.“ Pocit svobody nabytý ve volné horské přírodě mu velel vzepřít se zupáckým móresům. Karoch měl právo si ho z dovolené zavolat zpátky, ale mohl to udělat jinak. S větším taktem. Takt a plukovník Zdeněk Karoch byly ovšem vzájemně neslučitelné veličiny. O to vlídnější byl Mariánův tón. „Chtěl jsi ještě něco?“ zeptal se, jako když másla ukrajuje.

„Chtěl bych…,“ ozvalo se váhavě a Mariánovi blesklo hlavou, že se mu Karoch chystá za svou neomalenost omluvit. Ale nic takového samozřejmě nebylo na pořadu. „Nevykládej Lídě, že jsem ti řek o tom skorošvagrovi. Víš, jak si hlídá soukromí. Nech si to pro sebe, jasný?“

„Jak se ten chlap jmenuje?“

„Doga, Draga nebo… nevím.“

„Já se jí zeptám.“

„Opovaž se! Říkám, že…“

„Promiň, Zdeňku, nemůžu se s tebou vykecávat, čeká mě práce,“ přerušil ho Marián a ukončil hovor.

Vystoupal na pavlač a dal se do zalévání. Zblízka vypadaly květiny ještě hůř než ze dvora. Jestli se je nepodaří zachránit, domácí to odnese šokem, o tom nepochyboval. Čím byla starší, tím těžší pro ni bylo přijímat ztráty. Po loňské srdeční příhodě, skrz kterou si uvědomila konečnost vlastního bytí, se úzkostlivě upnula k životu. Ke svému domu, k zahrádce, dokonce i k Mariánovi. Místo obvyklého reptání se na něj občas usmála. Bez námitek mu nechala vyměnit dosluhující kotel a koupila nové dopisní schránky. Jako by se potřebovala ujistit, že až odejde na věčnost, něco tu po ní zůstane. Marián jí rozuměl. Infarkt sice neprodělal, byl v nejlepší kondici, ale padesátka se blížila a nutkání zanechat viditelnou stopu se v něm ozývalo rok od roku silněji.

Když se vrátil, Sabina ještě spala. Díval se na ni a zkoušel si představit její lůno. Možnost, že v něm je oplodněné vajíčko, ho plnila radostným zmatkem. Byla to reálná možnost, žádná fantazie; udělali pro její uskutečnění, co mohli. Nespoléhali se přitom jen na vlastní síly, ale z Mariánova popudu zapojili i svaté, obzvlášť Markétu. V kopčanském kostelíku, který jí byl zasvěcený, svou dovolenou rituálně zahájili. Milá Markéta, prosím ťa o pomoc v našom úprimnom úsilí. Vynasnaž sa, drahá, a daj, nech Sabina čo najskôr otehotnie. Bude z nej skvelá mama, modlil se Marián vroucně a s pevným přesvědčením, že si je Markéta dá na seznam.

Důvěra v cesty osudu ho provázela už od onoho omamného akátového večera, kdy se Sabina zjevila na jeho prahu s otázkou: „Pustíš mě dovnitř?“ Okamžitě mu bylo jasné, že se neptá, zda ji pustí do bytu. Chtěla zpět do jeho života. Otevřel dokořán. Věděl, jak na tom její muž po úrazu je. Koncem zimy ho Karoch přidělil Mariánovi do týmu. Dělali spolu na kobyliském případu.

Rosťa Bor byl inteligentní parťák a navzdory tomu, že se z něj stal vozíčkář, nehledal žádné úlevy. S trpělivostí, která mu před jeho nešťastným pádem chyběla (nedošlo by k němu, kdyby se řídil předpisy a počkal na posily), teď kanalizoval energii do oblastí, kde mohl být užitečný. Ujal se rešerší, naháněl výsledky z laboratoří, přepisoval záznamy výpovědí. Zklidnil se. Jeho běhání za mladinkými praktikantkami skončilo, chřadnoucí manželství se Sabinou nabralo druhý dech. Co mezi ní a Mariánem bylo, dávno skončilo. Je šťastná, přesvědčoval sám sebe. Dokud se neobjevila u jeho dveří.

Strávili tu první společnou noc tím, že leželi potmě vedle sebe a Sabina mluvila. Rosťa svůj zdravotní handicap nebral tak klidně, jak to navenek vypadalo. V práci se kontroloval, ale doma prý dával průchod sebelítosti. Někdy se projevovala zuřivým rozbíjením nádobí, jindy se uzavřel do sebe. Minulý podzim měl tak těžkou krizi, že se odstěhoval k bratrovi. Předtím Sabině v návalu vzteku vykřičel do očí, že má jejího samaritánství po krk. Jestli se prý potřebuje o někoho starat, ať si najde jiného mrzáka, on se bez ní obejde. Obešel – tři týdny. Teď svůj dramatický odchod zopakoval.

„Chceš takhle žít do konce života?“ zeptal se Marián.

„Chci dítě,“ řekla.

Rosťovo zranění ovlivnilo i jeho sexuální schopnosti. Procházely stejnými výkyvy jako jeho psychika. Ponižovalo ho to, připadal si méněcenný. Odbornou pomoc odmítal. A biologické hodiny v Sabině už tikaly. Bylo jí čtyřiatřicet.

„Chci dítě, aby… aby to všechno dostalo hlubší smysl.“ Marián tušil, že to všechno je zástupný výraz pro její oběť. Chystala se dát zbytek života na oltář vztahu, který ji nenaplňoval, a mateřství jí mělo být odměnou. Rosťa bude honorován otcovstvím. „A já?“ zeptal se. Odpověď znal předem. Jeho úlohou bude zůstat inkognito. Nikdy si na Sabinino dítě nebude smět dělat nároky. Ale Sabinin život dostane smysl.

Díval se na ni, jak leží v jeho posteli zalitá měkkým ranním světlem, tělo uvolněné, tváře ošlehané od horského větru, hleděl na její útlé boky pod přikrývkou, které se možná brzy zaoblí, a naráz prudce zadoufal, že se k ní Rosťa už nikdy nevrátí. Bylo to palčivé a tak intenzivní přání, že se kolem Sabiny zatočilo jako vír a odneslo jí spánek. Otevřela oči. Znepokojeně se nadzvedla.

„Proč jsi mě nevzbudil?“

Musela do rádia kvůli své pravidelné psychologické poradně, která se vysílala v přímém přenosu a byla důvodem, proč se v noci vrátili ze Slovenska.

„Potřebovala ses vyspat.“

„Kolik je hodin?“

„Neboj, máš moře času.“

Cítil, že se ocitl v průsečíku protichůdných sil. Na jednu stranu si přál aspoň ještě chvíli uhájit intimitu, která se mezi ním a Sabinou během uplynulého týdne rozprostřela, na druhou stranu si Olga Brandejsová čím dál důrazněji vymáhala přístup do jeho mysli. Klarinetistka zavražděná ve filharmonii! Tušil za tím drama. Hudba byla živel a uměla vyvolat prudké vzněty. Bezmála před dvěma sty lety po bruselské premiéře Němé z Portici se rozvášnění diváci vyhrnuli z operního sálu, zmocnili se vládních budov a rozpoutali krvavé, nelítostné boje, které ukončilo až vyhlášení nezávislosti. Mariána tenhle dějinný okamžik vždycky přiváděl v úžas. Ukazoval, jakou má hudba moc. Rozpoutávala emoce všeho druhu, vražedné nevyjímaje. Smrt Olgy Brandejsové pochopitelně nemusela mít s hudbou nic společného. Kolotoč úvah v Mariánově hlavě se přesto rychle roztáčel. S námahou ho zastavil. Už brzy na něj naskočí, ale teď ještě ne. Přítomná chvíle nebyla stvořená k tomu, aby přemýšlel o mrtvé. Skrývala v sobě jiný potenciál, Sabininy oči to říkaly jasně.

„Máš nápad, jak s tím mořem času naložíme?“ chtěla vědět.

„Co navrhuješ?“ zeptal se. Místo odpovědi odhrnula cíp přikrývky.

S pomerančovou šťávou v jedné a s kávou v druhé ruce vykročila Urszula mezi stoly. Bohatému bufetu se vyhnula. Po včerejšku si v sobě nesla takovou míru odporu vůči sobě samé, že jí myšlenka na jídlo působila bolest. Stejně jako představa, že by musela při snídani poslouchat konverzaci do růžova vyspaných turistů. Sama nezamhouřila oko. Celou noc, osm nekonečných hodin, si kladla jednu jedinou otázku: Opravdu jsem udělala to, co si myslím, že jsem udělala?

Vybrala si malý stolek, aby měla jistotu, že si k ní nikdo nepřisedne, postavila na něj šálek a sklenici a očima se rozběhla po hotelové jídelně. Byla v biedermeierovském stylu. Jedna z těch, kde si host k čerstvě vymačkané ovocné šťávě může přečíst i mezinárodní tisk. Noviny a časopisy byly srovnané ve stojanu vedle dveří. Urszula k němu zamířila. Frankfurter Allgemeine a The Times nechala bez povšimnutí (věděla, že odpověď na svou otázku v nich nenajde), vzala si jeden z českých deníků a vrátila se s ním ke stolu.

Obvykle ji noviny nezajímaly. O tom, co se děje v Polsku, ji informovala matka, aktuality ze světa lovila na internetu – pokud si našla čas, k čemuž docházelo zřídka. Když zrovna necvičila, tak hrála anebo se přesunovala z místa na místo. Čím byla žádanější, tím víc hodin trávila v letadlech, taxících a po hotelech. Jako sólová interpretka vystupovala s předními evropskými orchestry a všude sklízela recenze plné uznání. Psali, že je lepší a lepší. Ještě nedávno tomu věřila, poslední dobou si však musela přiznat, že už to není pravda. Pro ostatní byla pořád ještě inovativní, překvapivá a nadějná, ale neomylný kritik, kterého v sobě měla, jí s krutou upřímností sděloval, že dosáhla osobního stropu. Výš se nedostane. Aby si současnou úroveň udržela, bude muset cvičit ještě intenzivněji než dosud, velké koncerty ji budou stát ještě víc energie, na obyčejný život nezbyde žádná.

Urszulu ta vyhlídka uvrhla do hluboké krize. Jen díky Larsovi znovu našla půdu pod nohama. Jeho radu ucházet se o angažmá v Hamburku a skloubit soukromí s kariérou přijala o to vděčněji, že ji jedním dechem požádal o ruku. Konečně zakotvit – ano, to bylo východisko. Urszula využila nenadálé příležitosti, která se naskytla, a přihlásila se do konkurzu Labské filharmonie. Věděla, že konkurence bude tvrdá, ale nenechala se tím zastrašit. Hrála bez nervozity, suverénně, uvolněně. Podala bravurní výkon (Lars a dva jeho kolegové z orchestru, které osobně znala, to potvrdili), ale vytoužené místo jí uniklo. O vlásek. Že se za její porážkou skrývá genderová nespravedlnost, si namlouvat nemohla. O vítězství ji připravila žena.

Pečlivě prolistovala noviny od první stránky až po poslední. Díky častým pohostinským vystoupením se zdejšími orchestry uměla česky víc než obstojně. Zastavila se u každé zprávy, přečetla i ty nejdrobnější titulky, ale to, co hledala, nenašla. Trochu ji to uklidnilo. Vytáhla z kapsy telefon a podívala se na došlou poštu. Objevila v ní matčinu neměnnou ranní zdravici (przesyłam buziaka, córeczko) a humorný vzkaz od Larse doprovozený fotografií oblačné hamburské oblohy. Podobných obrázků a vzkazů už od něj dostala bezpočet. Larsův humor byl velmi švédský a někdy ho nechápala. Hlavní bylo, že ji miluje a že se na něj může ve všem spolehnout. Je to anděl a ty jsi bestie. Nezasloužíš si ho, zopakovala sama sobě, co si říkala celou noc, a navolila matčino číslo.

„Co děláš?“ zeptala se matka, jakmile hovor přijala.

„Sedím u snídaně.“ V duchu si odškrtla první otázku obligátního dotazníku. Bezpečně věděla, jaká bude následovat.

„Co sis dala?“ pokračovala matka. Snažila se o jejích každodenních činnostech vyzvědět co nejvíc. Od probuzení až do chvíle, kdy se ve svém varšavském bytě ukládala ke spánku, Urszulu myšlenkami provázela. Zaháněla tím samotu.

„Jogurt, toust s máslem, med,“ vyjmenovávala Urszula obvyklé komponenty své snídaně a ve snaze sblížit lhaní aspoň trochu s realitou dodala: „Piju kafe a pomerančovou šťávu.“

„Jak to včera proběhlo?“

„Myslím, že jsme se líbili.“ Odpolední koncert ve Valdštejnské zahradě byl skvěle navštívený, ale Olga v publiku neseděla. Původně Urszule slíbila, že si ji přijde poslechnout, těsně před začátkem však poslala zprávu, že to nestihne. Ať se prý Urszula staví za ní v Rudolfinu. Ráda přijdu, odepsala Urszula. Znamenalo to změnu plánu, ale jen malou.

„Co máš dneska před sebou?“ pokračovala matka ve vyptávání.

„Kramářův koncert s Pražským symfonickým orchestrem.“

„Ten už je v rámci festivalu?“

„Takový předskokan. A zítra mě čeká první kolo.“

„Čeho?“

„Soutěže Pražského jara. Říkala jsem ti, že zasedám v porotě…“

„Hraješ přece tady!“ zvolala matka zděšeně.

„Ve Varšavě vystupuju až za devět dnů.“

„Už jsem to všude rozhlásila! Jak to teď lidem vysvětlím?“

Všude rozhlásila znamenalo, že o varšavském koncertu pověděla své sousedce, pokladní v Carrefouru a hrstce pejskařů, které v parku a na ulici pravidelně potkávala. „Nemusíš jim vysvětlovat nic, stejně to nikoho nezajímá.“

„Jak to že ne? Sousedi mají abonmá do Národního divadla, abys věděla! A chodí na přenosy Metropolitní opery…“

„Mami, ve Varšavě hraju až za devět dnů. Ta soutěž trvá týden a já celou tu dobu sedím tady v porotě,“ opakovala s klidným důrazem na každém slovu. „Rozumíš?“

„Na tom není nic k nerozumění!“ odsekla matka. „Jenom nevím, proč jsi mi to neřekla dřív!“

„Víš to dávno. Prostě sis to popletla.“

„Pochopitelně! Vždycky jsem to já, kdo něco poplete. Moje geniální dcera nikdy!“ Matčin hlas už nezněl rozčileně, ale naříkavě. Urszule se sevřelo srdce. O tom, že zasedá v klarinetové porotě, matce říkala už loni na podzim a navrhla jí, aby za ní přijela do Prahy, že tu spolu stráví pár hezkých dnů. Matka to nejdřív kvitovala s radostí, ale později, když bylo třeba koupit letenku a zamluvit nocleh, se vymluvila, že to kvůli psovi nejde.

„Tak promiň,“ řekla Urszula kajícně, „asi jsem ti to zapomněla říct.“

Pokaždé když během hovoru s matkou došlo ke konfliktu, spěchala ho urovnat. Nemohla položit telefon s pocitem, že matka na druhé straně pláče, objímá svého kulhavého teriéra a šeptá mu do zšedlé srsti, že on jediný jí rozumí. Nežádoucích incidentů bohužel přibývalo. Způsobovala je matčina čím dál větší zapomnětlivost. Urszula by jí mohla zaplatit prvotřídní domov seniorů nebo osobní asistentku, která by se od ní nehnula, ale matka byla vůči všem návrhům odmítavá. Chtěla mít své soukromí. Nechala se přesvědčit, až když jí Lars učinil tu nabídku. Nebylo mnoho mužů, kteří by dokázali žít s tchyní, a ještě ji o to požádali tak příjemně, jako to udělal on. Matka před jeho šarmem kapitulovala a slíbila, že se přestěhuje k nim do Hamburku. Kdykoli na to Urszula pomyslela, pocítila směs vděčnosti a studu. Nezasloužíš si ho…

Mimoděk se podívala na pravé zápěstí a tělem jí projela horkost. Vybavila si včerejší večer. Elegantně zařízený podkrovní byt, Ravelův Koncert pro levou ruku (unikátní nahrávka Vídeňského symfonického orchestru s Paulem Wittgensteinem), jeho oči nad sklenkou sektu. Pronesl nějaký přípitek? Urszula si nemohla vzpomenout. Na co si vzpomínala přesně, byly jeho prsty, kterými si uvolňoval uzel kravaty, a úsměv, s nímž si začal přisvojovat její tělo. I smršť vlastních pocitů si dokázala přesně vybavit. Nejdřív nejasné očekávání, pak strach a nakonec řezavý mráz do morku kostí. Když sbíhala po schodech dolů, věděla, že to, co prožívá, je nejhorší chvíle jejího života. A že není jisté, jestli někdy skončí.

„Zavolám zase zítra,“ řekla na rozloučenou. „Měj se hezky, mami. A dávej na sebe pozor!“

Položila telefon a napila se kávy. Matka ve své kuchyni pravděpodobně udělala totéž. Za chvíli určitě zazvoní u sousedky, aby jí vysvětlila, že Urszulin koncert není zítra, ale až za devět dnů. Změna programu, řekne, poněvadž nebude chtít vypadat jako popleta. Urszula znala matčiny lži a manévry skrz naskrz. Všechny měly společné podhoubí: nadměrně vyvinutý pud sebezáchovy. Urszula ho podědila. Aktivoval v ní mocné obranné mechanismy a nedal se potlačit. Včerejšek to jasně potvrdil. Jsi bestie…

„Pardon,“ ozvalo se v tu chvíli za ní. Posunula se s židlí stranou, aby mohl host od sousedního stolu projít k bufetu. Nechal vedle svého šálku otevřený notebook; sklouzla k němu pohledem. Na monitoru byl nějaký český zpravodajský portál. Urszula bez velké námahy přečetla výrazný titulek: NÁSILNÁ SMRT UKONČILA KARIÉRU MLADÉ KLARINETISTKY. Zrychlil se jí dech. Olga vypadala na fotografii jako lví král. Usmívala se do objektivu a hříva plavých vlasů jí efektně rámovala sebevědomý obličej. Sebevědomí, pomyslela si Urszula se srdcem bušícím až v krku, to bylo přístupové heslo k Olžinu úspěchu. Dlouho fungovalo. Ale každé heslo je třeba čas od času změnit – pokud člověk nechce, aby je někdo zneužil.

Na náplavce u přístaviště výletních lodí Mariánovi zazvonil telefon. Musel zastavit, aby ho vyprostil z vnitřní kapsy.

„Kde jsi?“ chtěla vědět Lída Šotolová.

„Kousek od Čechova mostu. Za minutku budu v Rudolfinu.“

„Vem to nejdřív na František.“

„Do nemocnice?“

„Čekám tady na tebe.“

Vynesl kolo po schodech na nábřeží, prokličkoval mezi turisty a rozjel se k nemocnici. Že Lída po telefonu nerada vede dlouhé hovory, věděl, ale tentokrát byla mimořádně skoupá na slovo. Navíc z jejího hlasu slyšel rozčilení. Četl je i v jejím obličeji, když mu šla po chodníku naproti.

„Jsi v obraze?“ zeptala se.

„Od Zdeňka vím, že v Rudolfinu je mrtvá klarinetistka a ty ten případ nemůžeš dělat.“

„Řekl ti proč?“

„Střet zájmů.“

„Nic víc?“

Marián zavrtěl hlavou. Vložil do toho gesta tolik přesvědčivosti, kolik jen dokázal. Věděl, že ošálit kapitánku Šotolovou není snadné. Měla oči, které za jistých okolností (nejčastěji ve výslechové místnosti) dostávaly výraz kamenných soch. Chladný, inkvizitorský. V Praze byly takových kamenných pozorovatelů celé zástupy. Mariána už mnohokrát napadlo, že na každého, kdo jde kolem, sbírají informace a nějakou nonverbální cestou si je navzájem předávají. Z rohu na roh, z mostu na most, ze století do století. Němí informátoři, tuny vědoucího kamene. Nikdy se pod jejich pohledem necítil zcela bezúhonný. S Lídou Šotolovou to bylo stejné.

„Opravdu ti víc neřekl?“ Zpytavě si ho měřila.

„Ani slovo. Prý se všechno dovím od tebe.“

„Posadíme se na chvíli?“ zeptala se, nečekala na odpověď a chvatně zabočila do malého parčíku vedle nemocnice. „Simon Dragoun,“ řekla, když usedli na lavičku. Heslovitě pokračovala: „Čtyřicet let, klarinetista, člen filharmonie. Leží na interně. Včera večer ho sem přivezli rovnou z Rudolfina.“

„Kvůli čemu?“

„Bolesti břicha, zvracení, horečka. Nemohl dýchat, ztrácel vědomí. Udělali mu odběry, čekáme na výsledky. Doktoři mají podezření na salmonelózu, ale já si myslím… možná se to spojí.“

„Co se spojí?“

„Podle několika svědků měla Olga Brandejsová včera večer řadu totožných příznaků jako… jako Simon Dragoun.“ Krátké zaváhání a úporná snaha o neosobní tón napovídaly, že Simon Dragoun není nikdo jiný než její tajemný skorošvagr. „U obou by mohlo jít o stejnou otravu.“

„Otravu?“ opakoval Marián překvapeně. Uvědomil si, že od chvíle, kdy se od Karocha o smrti Olgy Brandejsové dověděl, ji ve svých představách viděl ležet v tratolišti krve. „Zemřela na otravu?“

„Zatím je to nepotvrzená domněnka. Znáš Léblovou, před pitvou z ní kloudnou informaci nedostaneš. Při ohledání nám neřekla o moc víc, než že mrtvola je mrtvá. Diviš se s tím nechtěl spokojit. Hučel do ní tak dlouho, až vylezla s možností otravy. Neudělala by to, kdyby neměla něco konkrétního. Že Brandejsová podlehla vnějším zraněním, nepřipadá v úvahu, to řekla rovnou.“

„Jakým zraněním?“

„Má na krku a na hrudi několik řezných ran. Vypadají ošklivě, ale nejdou do hloubky a příčinou smrti prý rozhodně nebyly. V ohledacím listu… co ti mám dlouho vykládat, Diviš ti ho za chvilku ukáže.“

„Takže Diviš na tom dělá s námi,“ konstatoval Marián. Představa, že se opět sejdou při společné práci, ho smiřovala s předčasně ukončenou dovolenou. Poručík Diviš Mrštík byl u mordparty poměrně krátce; když přišel, měl ještě na bradě akademické mléko a Karoch ho Mariánovi přidělil se slovy: na doučení. Vyšetřili spolu vraždu kladenského policisty a od té doby se jejich cesty setkaly několikrát. Marián mu rád předával svoje zkušenosti. Na druhou stranu si musel přiznat, že od mladého poručíka sám čerpá – nejen elán, ale i inspiraci. Diviš nezapadal do řady, měl ideály. Marián z něj cítil přirozené tíhnutí k pravdě. V policejním prostředí to vůbec nebyla samozřejmá vlastnost.

„Diviš bude dělat s tebou, ne s námi,“ zdůraznila Lída.

„Nezůstaneš aspoň v širším týmu?“

„Požádala jsem Zdeňka, ať mě z toho úplně stáhne. Vysvětlila jsem mu svoje důvody.“

„Nechceš je vysvětlit taky mně?“

„Co mi zbývá,“ řekla tónem člověka smířeného s extrakcí zubu, který už nejde zachránit, a nervózně si prohrábla vlasy. Marián si až teď všiml, že má na krku perlový náhrdelník a pod sakem elegantní krajkovou blůzu. Zaraženě na ni hleděl. Oblékala se vždycky vkusně, ale s perlami a v krajkách do služby nechodívala.

„Večer jsem byla v Rudolfinu na koncertu, od té doby jsem se nedostala domů,“ vysvětlila, když zaregistrovala jeho pohled. „Všechno, co se tam seběhlo, mám z první ruky – nebo spíš z třetí lóže. Znáš Dvořákovu síň?“

„Moc ne.“

„Lóže jsou nahoře na balkoně. Slyšet je tam dobře, vidět už hůř. Ale měli jsme kliku, že jsme se tam vůbec dostali. Dlouho dopředu měli vyprodáno. Nakonec jsem sehnala dva lístky. Tedy ne já, ale Karel, vlastně Simon…“ odmlčela se, Marián na ní viděl rozpaky.

„A dál?“ pobídl ji.

„Abys tomu rozuměl, Karel je starší bratr Simona Dragouna. Pracuje tady Na Františku. Je chirurg a kromě toho můj přítel… chci říct můj… životní druh,“ vypravila ze sebe s námahou. Kapitánka Lída Šotolová trpěla zvláštním rozštěpem osobnosti. Zatímco v pracovních záležitostech byla jasná a přímá, svůj soukromý život schovávala pod pokličkou, což všetečné kriminalisty podněcovalo k nejbujnějším domněnkám. Teď se poklička malinko nadzvedla. Marián viděl, že to kapitánku stálo velké přemáhání.

„Řekni mi, co se včera seběhlo,“ požádal, aby jí pomohl co nejrychleji překlenout okamžik, který pro ni byl evidentně nepříjemný.

„První byla na programu Gémolka. Mozartova Čtyřicátá symfonie. Jsou v ní dva klarinety. Jeden z nich měl hrát Simon. Asi hodinu před začátkem se mu udělalo zle. Bylo jasné, že nemůže vystoupit. Když mu navíc vystřelila teplota, odvezli ho sem. Všechno šlo takovým fofrem, že ani nezavolal. Teprve když se na jevišti vedle Piláta objevila Brandejsová, došlo nám, že se něco děje.“

„Kdo je Pilát?“

„První klarinetista.“

„Brandejsová původně neměla hrát?“

„Ne. Naštěstí se ji podařilo sehnat…“ Zvuk vlastních slov Šotolovou zarazil. „Naštěstí není nejvhodnější výraz,“ uznala. „Vzhledem k tomu, co bylo dál.“

„Co bylo dál?“

„Seděli jsme v sále a lámali jsme si hlavu. Nevěděli jsme, co je se Simonem. Poslali jsme mu esemesku. Víc se v danou chvíli nedalo dělat, protože koncert už začal. Asi za čtvrt hodiny, možná za dvacet minut se Brandejsová najednou zvedla a zamířila ke dveřím, co vedou za scénu. Šla přikrčená, skoro se plížila – jako když zdrháš ze schůze a nechceš vzbudit pozornost. To bylo naposledy, co jsem ji viděla. Myslím živou. Vyšla ven a zavřela za sebou.“

„A zbytek orchestru?“

„Hráli dál.“

„S jedním klarinetem? Jak to znělo?“ Marián se v klasické hudbě nijak zvlášť nevyznal a ani to nehodlal předstírat. Mozartovu Čtyřicátou symfonii, se kterou si Šotolová tykala a říkala jí familiárně Gémolka, nejspíš už někdy slyšel, ale nebyl s to si ji vybavit. Neměl zdání, nakolik se jí výpadek jednoho nástroje mohl dotknout.

„Nesoustředila jsem se. Dělala jsem si starosti o Simona. Že nehrál, muselo mít vážnou příčinu. A že se Brandejsová před vyprodaným hledištěm zčistajasna zvedla a odplížila se ze scény, taky nebylo jen tak. Měla jsem tušení, že je v tom souvislost.“

„Ty jsi měla tušení?“ zeptal se Marián ohromeně. Šotolová tušení zásadně nemívala. V její slovní zásobě se toto slovo prakticky nevyskytovalo, a pokud je někdy přece jen vypustila z úst, tak s ironickým podtextem. Ten tentokrát chyběl.

„Chodím na koncerty odmala, ale ještě jsem nezažila, že by se muzikant během vystoupení odporoučel. Zrovna tak si nepamatuju, že by za Simona někdy někdo musel zaskakovat. Choroby se mu vyhýbají. Že by nevystoupil…“ Kategoricky zavrtěla hlavou. „V profesních záležitostech je na něj absolutní spolehnutí.“ Důraz položený na druhé slovo otevíral prostor ke spekulacím. V jiných ohledech než profesních Simon Dragoun nejspíš tak spolehlivý není, domyslel si Marián.

„Že leží v nemocnici, jste se dověděli až po koncertu?“ zeptal se.

„O přestávce. Šli jsme zjistit, co se děje, a Josek – to je Simonův kamarád, trumpetista – nám řekl, že ho sem zavezl. Prý by byl radši zavolal záchranku, jenže proti tomu se Simon důrazně vzepřel. Tak ho Josek posadil do vlastního auta. Je to kousíček – vzdušnou čarou asi šest set metrů –, ale stálo ho to nervy. Křižovatka před právnickou fakultou byla ucpaná, Simon se mu v autě pozvracel a začal kolabovat. Josek ho oživoval fackami. Když sem konečně dojel, vrazil ho někomu na příjmu a hned zase spěchal zpátky. Bál se, že to nestihne. Vlastně s tím tak trochu počítal. Zážitky se Simonem ho už dávno nevyvádějí z míry. Pochopil, že je zemská kra.“

„Co tím myslíš?“

„Čas od času způsobí zemětřesení. Když jsme sem včera s Karlem dorazili, situace vypadala kriticky. Simona podchlazovali, byl na kapačkách. Totálně mimo. K ránu začal přicházet k sobě. Věděli jsme, že ho zajímá, jak dopadl koncert, ale kdybychom mu řekli, že Olga hrála čtvrt hodiny a pak vysublimovala, tak by to s ním asi zase seklo. Tak jsme o ní radši nemluvili.“

„Vysublimovala?“ Marián začínal mít dojem, že se dnes se Šotolovou nedomluví. Její obvyklý způsob vyjadřování, suchý, klidný a věcný, byl tentam. Nahradily ho zemské kry, tušení, sublimace. K tomu všemu lehká hysterie.

„Prostě zmizela, rozumíš?“

„Rozumím. Zadní dveře z jeviště jsou bránou do jiné úrovně existence. Kdo projde, ztrácí hmotnou podobu,“ poznamenal. Humor nikdy neškodil, pomáhal vidět věci s nadhledem.

„Paní Malovaná?“ Mladý vyšetřovatel oslovil flétnistku postávající u dveří. Vzhlédla k němu s výrazem, který cizímu oku musel připadat hluboce zdrcený, pro prvního klarinetistu Erika Piláta však byl neklamným znamením, že buď právě začala, anebo co nevidět začne menstruovat. Vášnivě a bolestivě jako vždy. Ke kriminalistovi, neznalému skrytých procesů, jež se v hudebním tělese odehrávaly a ovlivňovaly jeho nálady a tvůrčí metabolismus, nemluvila nachýlená postava a truchlivý pohled Malované o ničem jiném než o zármutku nad smrtí kolegyně.

„Buďte tak laskavá a pojďte se mnou,“ vybídl ji. Předtím se všem v klubu představil a ukázal jim svůj služební průkaz. Diviš Mrštík, poručík. Z jeho chování se dala poznat dobrá líheň. Obrátil se na mladšího kustoda. „Vy, pane…,“ zaváhal, ale vzápětí vylovil z paměti jméno, „… pane Kupko, nikam prosím neodcházejte,“ požádal ho zdvořile. „Rád bych s vámi mluvil.“

Předvádí nám, že i polda může mít nóbl manýry, pomyslel si Erik. Poručík, jako by četl jeho myšlenky, se na něj podíval. „S vámi taky, pane Piláte. Mohl byste tady zůstat?“

„Jistě,“ přisvědčil Erik a ze zvyku se usmál. Koutkem oka se přitom zahlédl v zrcadlové ploše za pultem. Měl svěšená ramena, úsměv vypadal v popelavé tváři strašidelně.

„Kam bychom odcházeli,“ poznamenal Kupka. „Čekáme, co bude.“

Zkoušku zatím nikdo neodvolal a večerní koncert taky ne. Očekávali, že bude zrušený (za daných okolností by veřejná produkce působila necitlivě a bezesporu by řediteli vynesla kritiku), oficiální rozhodnutí však stále nepadlo. V chmurné atmosféře beztvarého času hráči posedávali v klubu a po šatnách, kouřili u zadního vchodu, šeptem probírali zaručené zprávy i neověřené pověsti a hladili telefony v naději, že se z internetu dozvědí víc než přímo v epicentru dění, v němž se nacházeli.

„Udělejte mi kafe, Johanko,“ požádal Zounar, starší kustod, a usedl do podkovovité sedačky vedle Kupky.

„Pracovní, nebo relax?“ zeptala se barmanka a vedoucí klubu v jedné osobě. Pracovala tu už léta, znala stravovací zvyky každého zaměstnance a obyčejně si poradila bez doplňujících otázek. Dnešek obyčejný nebyl.

„Nechám to na vás. Pracovat dneska nejspíš nebudu a relaxovat taky ne. Počítám, že si mě znovu pozvou na kus řeči.“

„Ještě jednou?“ podivil se Kupka. „Proč?“

„Tu policajtku, co mě předtím vyslýchala, odvolali z vyšetřování. Je prý nějak spřízněná s Dragounem.“

Zounarova informovanost byla pro Erika Piláta záhadou. Nepamatoval si, že by ho kdy přistihl, jak se s někým vybavuje. Svědomitě odváděl svou práci, mlčky popíjel kávu, občas ho bylo vidět s knížkou. Vypadal, že nejeví zájem o okolní dění. A přece měl přehled. Erika to znepokojovalo.

„Jestli to bude vyšetřovat tenhleten mladej, tak teda nevím,“ utrousila barmanka ponuře směrem k Mrštíkovým zádům mizejícím v chodbě.

„Co nevíte?“ zeptal se Odvárko.

„Je zelenej.“

„Jak zelenej?“

„Necítím z něho žádnou zkušenost.“

„Vy z muže vycítíte zkušenost, Johanko?“ Odvárko podle svého zvyku kormidloval rozhovor k sexu. Bylo to téma, které si hýčkal snad ještě víc než svou vzácnou violu od Soffrittiho, a nedokázal se ho vzdát ani za dnešních okolností. „Můžete mi říct podle čeho? Jakých znaků si všímáte?“

Odvárkova tvář připomínající tašku, v níž se už léta nosí těžké nákupy, se na Johanku obracela se zaujetím, které působilo tísnivě, změnit to však nebylo v jeho moci. Stejně tak nemohl změnit svou diagnózu: Aspergerův syndrom. Jako všem aspíkům mu chyběla schopnost přiměřeně reagovat na nálady svého okolí. Sladit se s orchestrem mu naproti tomu nedělalo nejmenší potíže. Byl puntičkářsky přesný a po skončení zkoušky často zůstal sedět a umanutě piloval místo, se kterým nebyl spokojený. Do not se nedíval, měl paměť slona. Jako slon (ovšem v porcelánu) si počínal i při vedení konverzace.

„Rád bych věděl, co se děje v mozku samičky, respektive ženy, když hodnotí přitažlivost svého protějšku,“ dožadoval se odpovědi. „Vyčtete sexuální praxi z řeči těla, Johanko?“

„Nevím.“

Úsečnost, s jakou ho odbyla, byla nepřeslechnutelná, ale Odvárka neodradila.

„Z výrazu očí? Z pachových signálů? Z toho, jak mluví?“ vyzvídal.

„Z toho, jak mlčí,“ utrhla se. „Mlčet umějí jen nejzkušenější samci!“

Zatvářil se, jako by mu dala facku. Nebyl na takový tón zvyklý. Výzkum posledních let dokládající, že genialita Einsteina, Mozarta, Darwina a dalších výjimečných osobností byla provázena vysoce funkční formou poruchy autistického spektra, přispěl k tomu, že veřejnost začala být k aspíkům ohleduplnější než dřív. Erik si kladl otázku, jestli toho někteří nezneužívají. Podezíral Odvárka, že občas hraje komedii, dělá z ostatních blbce a užívá si to.

„Nechcete se se mnou bavit?“ napínal strunu Johančiny trpělivosti.

„Není mi do řeči.“

„Kvůli tomu, že je tu kriminálka?“

„Kvůli tomu, proč je tu kriminálka.“

Taška jeho obličeje se prověsila, jako by do ní přibylo další kilo nákupu. „Je to obrovská tragédie,“ pronesl toporně. „Brandejsová byla velmi talentovaná. Všem nám bude chybět.“

Všem nám bude chybět, opakoval si Erik v duchu jako ozvěna. Johance se zalily oči slzami. Otočila se zády a dala se do přípravy kávy. Když sáhla na polici za kávovarem, kde stály hrnky, zabloudil Erikovi zrak k fotografii, kterou tam měla vystavenou. Dřepěl na ní ve skupince několika dalších hráčů pod vrcholem Fudži. Všichni se tvářili hrdě, prsty roztažené do vítězného véčka oznamujícího, že horu pokořili. Olga Brandejsová pochopitelně uprostřed. Ne proto, že byla jediná žena, která se výstupu zúčastnila, ale poněvadž zcela automaticky zaujímala střed jakéhokoli prostoru, v němž se ocitla. Bude nám všem chybět… Bude? Všem?

Simon Dragoun stál na fotografii za Olgou a jednou rukou se dotýkal jejího ramene. Z jeho gesta se dala vyčíst nejistota. Těsně před japonským turné se od něj Olga odstěhovala, a i když to ještě nebyl konec jejich vztahu (oba tvrdili, že jenom potřebují čas a vzájemný odstup), nedalo se přeslechnout, jak to mezi nimi skřípe.

Během volného večera ve Fukuoce, který trávil každý člen orchestru na vlastní pěst, protože po osmi společných dnech už se začínala projevovat ponorková nemoc, se Erik při osamělé procházce městem náhodou s Olgou potkal. Spontánně zapadli do jednoho z lidových, světelnými nápisy ošperkovaných bufetů a tam si nad tácem teishoku jeden druhému vylili srdce. Erik to neměl ve zvyku, ale krátce předtím oslavil dvaačtyřicítku a nenesl to lehce. Nacházel se v tom kritickém období, kdy se většině ženáčů zčistajasna zazdá, že jim manželství víc bere, než dává, a pocítí potřebu ten nepoměr změnit nebo si na něj aspoň postěžovat. Erik věděl, že rozebírat své manželství před kolegy a kolegyněmi znamená zadělávat si na malér. Řada z nich s Maršálkou studovala (ta stará přezdívka jako by jeho ženě každým rokem víc a víc seděla), mnozí si ji pamatovali z doby, kdy se jako violoncellistka Pražského komorního orchestru účastnila přehlídek, festivalů a nesčetných veřejných vystoupení, a měli k ní tak blízko, že by jí Erikovy citové výlevy „z přátelství“ donesli. U Olgy se ničeho takového bát nemusel. Patřila k jiné generaci; životní cesty starších kolegů ji zajímaly, jedině když protínaly její vlastní dráhu. A přesně k takovému protnutí toho večera v křiklavě blikajícím japonském bistru došlo.

„Jak se ta policajtka tvářila? Neříkala, že jsme udělali chybu?“ zeptal se Kupka.

„Jakou chybu?“ podivil se Zounar. Oba kustodi mluvili tiše, ale Erik seděl kousek od nich a rozuměl každému slovu.

„Že jsme Brandejsovou nechali jen tak odejít. Samotnou.“

„Nabízel jsem jí přece, že zavolám sanitku. Řekla mi, že musí akorát na vzduch. Když jsi ji chtěl doprovodit ty, poslala tě taky do háje. Dost ostře, vzpomínáš?“

„Neměl jsem na ni dát,“ zamumlal Kupka. „Vyčítám si to. Kdybych s ní šel, tak třeba…“

„Tak si teď vyčítáš něco jinýho. Výčitky svědomí nevedou nikam jinam než k psychiatrům, chlapče, věř mi.“

V Zounarově hlase byla laskavá trpělivost. Měl ji se svým mladým kolegou od prvního dne, kdy nastoupil, a hodně mu tím usnadnil počáteční rozjezd. Erik mu za to byl vděčný; sám Kupku na uvolněné místo kustoda doporučil, a kdyby do soukolí filharmonie nezapadl, šlo by to i na jeho triko.

„Pořád nechápu, co se jí vlastně stalo,“ ozval se Kupka znovu, tentokrát spíš podrážděně. „Poví nám to někdo?“

„Co chceš, aby ti někdo povídal? Je mrtvá. Zavražděná.“

„Jak?“

„Potřebuješ znát detaily? Já jsem rád, že je neznám. Stačí mi, když si představím, že zatímco se ve Dvořákovce nadšeně tleskalo, tak o pár metrů dál nějakej kriminálník…“

„Proč myslíš, že to udělal kriminálník? Daleko pravděpodobnější podle mě je, že ji mají na svědomí lakýrky!“ Kupka rozrušeně zvedl hlas a několik hlav se k němu otočilo. Erikova ne.

„Drž zobák,“ poradil mu Zounar nervózně.

„Jenom říkám, co si myslím,“ hájil se Kupka už zase šeptem. „Když je někdo umělec, ještě to neznamená, že by nemoh…“

„Pojď, zakouříme si.“ Zounar zvedl šálek espressa, který před něj Johanka postavila, napil se a vstal. Podíval se přitom na Erika, a třebaže vzápětí uhnul očima – nebo snad právě proto – Erik zneklidněl. Znovu mu přišlo na mysl, že Zounar toho zbytečně moc ví. Jednou do nich na Karlově náměstí skoro vrazil, když mířili k domu, kde Olga bydlela. Nechovali se k sobě nijak důvěrně (Olga občas Erika na ulici z náhlého popudu objala, rozcuchala mu vlasy nebo mu věnovala jiný projev přízně; v tu chvíli šli jenom vedle sebe, nic víc), Zounar si to ovšem mohl dát do souvislosti s jinými drobnými situacemi a dopočítat si, o co jde. Erik z něj od té doby cítil nebezpečí. Teď se vystupňovalo. Mohl by si s ním mezi čtyřma očima promluvit, ale neměl chuť vydat se mu napospas. To radši vsadit všechno na jednu kartu a říct o liaison s Olgou rovnou tomu poručíkovi. Liaison… Erik se rozhodl, že to slovo použije. Musí je vyslovit s francouzským přízvukem, aby podtrhl hravou bezvýznamnost celé záležitosti. Snad tím otupí podezření, které – pravděpodobně za Dragounovy vydatné podpory – vznikne. Nejpozději při prohlídce Olžina bytu.

Kapitánka Šotolová pomalu putovala pohledem po řadách nemocničních oken. Pak zatřepala hlavou, rázně vstala z lavičky a ve snaze setřást únavu začala před Mariánem pochodovat sem tam po parkové cestě. Ve stejném tempu mluvila. „Věc je v podstatě jednoduchá, aspoň na začátku. Brandejsová odešla z jeviště, protože jí bylo špatně od žaludku. Nechtěla před publikem hodit chačaturjana.“ Takhle to prý vysvětlila kustodům. Pro tvou představu – mají hned za scénou kukaň s obrazovkou, odkud sledují, co se děje vepředu. Posadila se u nich a snažila se tu nevolnost překonat. Prý strašně rychle dýchala. Měli z toho nahnáno, ale ujišťovala je, že bude v pohodě, ať to neřeší. Seděla u nich pár minut, načež se zvedla a šla do Podkov. Vypila…“

„Kam šla?“

„Do klubu. Mají ho u ladíren. Vlastně je to taková lepší kantýna. Jsou tam sedačky, co vypadají jako podkovy. Vypila na jeden zátah celou flašku minerálky, druhou si vzala s sebou, prohlásila, že musí na čerstvej vzduch, a vypadla ven vchodem pro zaměstnance. Vrátná ji z recepce pozorovala. Nějakou dobu prý chodila po nábřeží a pak zmizela. Sháněli ji během přestávky i po koncertu, ale marně. Slehla se po ní zem. Až chlápek od úklidu ji ráno našel u sfing. To jsou ty schody, co vedou z nábřeží do kavárny a k výstavní síni. Hned zavolal…“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Doteky zabitých.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.