Přeložila:

JANA PACNEROVÁ

Laura Lee Guhrke: Vychovatelka na scestí

Vydání první

Copyright © 2019 by Laura Lee Borio

Published by arrangement with Avon Books, an imprint of HarperCollins Publishers.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2460. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Governess Gone Rogue vydaného

nakladatelstvím Avon Books, an imprint of HarperCollinsPublishers,

New York v roce 2019

Český překlad © 2021 Jana Pacnerová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2021 Martina Černá

Přebal a vazba © 2021 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1668-0 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1669-7 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

Laura Lee Guhrke

Vychovatelka na scestí

Milá lady Věrnolásková (3)

Věnováno kolegyním spisovatelkám

Sophii Jordanové a Jennifer Ryanové,

protože bez vás by tato kniha neexistovala.

Moc, moc děkuju.

Díky patří také Jacobymu Smithovi

za pomoc s latinou. Velice si toho vážím.

Kapitola 1

Londýn, 1893

„A je pryč.“

Desetiletý Owen St. Clair si stoupl vedle bratra, složil bradu do dlaní a sledoval, jak jejich nyní už bývalá chůva, přísná, černě oděná vdova jménem paní Hornsbyová, nastupuje do dvoukolové drožky dole u obrubníku. „Za to můžeme my, vždyť víš.“

„Houby.“ Colin, přesně o osmnáct minut starší než bratr, zavrtěl rázně hlavou, až se mu neposlušné pramínky mrkvově rudých vlasů pocuchaly ještě víc. „Není to naše vina, že Hornsbyová nemá ráda žáby.“

„No, dali jsme jí tu žábu do krabice na klobouky.“ Owen vzdychl, zatímco drožka s paní Hornsbyovou zahnula za roh a zmizela z dohledu. „Tři chůvy za šest měsíců. Tím je to asi dané, Coline. Papá řekl, že ještě jedna chůva a pošle nás do Harrow.“

S příšernou vyhlídkou na odeslání do internátní školy se dvojčata otočila, sklouzla k zemi a posadila se na podlahu knihovny, zády ke zdi pod oknem, aby uvažovala o své bezprostřední budoucnosti.

„Nemůžeme dovolit, aby nás papá poslal pryč,“ prohlásil nakonec Colin. „Bez nás by byl ztracený. A co by bylo s Oscarem?“

Oba chlapci se zadívali na šedě mourovatého kocoura, který seděl na opěradle nedalekého křesla; kocoura, kterého před půldruhým rokem zachránili ze stromu v parku. Oscar mrskal ocáskem a ospale mžoural zelenýma očima, zjevně neznalý chmurné budoucnosti, která ležela před jeho dvěma lidskými přáteli.

„Bude osamělý,“ řekl Owen. „Papá je pořád pryč a sloužícím připadá na obtíž, protože nechytá myši. Nemají ho rádi. Mohli by ho zapomenout krmit. Mohli by ho dát pryč.“

„Musíme to nějak zarazit.“

„Možná bychom si ho mohli vzít s sebou? V Harrow je nejspíš proti pravidlům mít kočku, ale…“

„Nemluvím o Oscarovi.“ Colin se otočil k bratrovi. „Mluvím o nás a o tom, že nás pošlou pryč. Oscar se nemá čeho bát, jestli přesvědčíme papá, aby nás tady nechal.“

Chvilku bylo ticho a oba chlapci se zamysleli nad problémem.

„Možná,“ pronesl Owen konečně, „bychom si mohli najít novou chůvu sami, než se papá dozví, co se stalo. Někoho, kdo se nám bude zamlouvat. Někoho zábavného. Kdybychom to udělali, jde o fáč… fáč – jak je to slovo?“

„Fait accompli, čili hotovou věc,“ doplnil Colin pečlivě vyslovovanou, velice britskou francouzštinou.

„To je ono.“ Owen s rozhodností přikývl. „A když už někoho najdeme, papá se nemůže moc zlobit kvůli odchodu chůvy Hornsbyové, ne?“

„Možná ne, ale jde o to…“ Colin se odmlčel, znechuceně svraštil pihovatý obličej odporem, jako by právě kousl do citronu. „My vlastně novou chůvu nechceme, že ne?“

„Ne, ale copak máme jinou možnost?“

„Možná bychom si měli najít to, co doopravdy chceme.“

„Myslíš jako…“ Owen se zadíval na bratra a v jeho výrazu se zračily nadšení i pochybnosti. „Snad nemyslíš novou mamá?“

„Proč ne? Mluvíme o tom už celé věky.“

„Já vím, ale…“

„Jiná chůva, to by byla otrava. Škola by byla ještě horší.“

„To je pravda, ale…“

„Papá se určitě jednou zase ožení,“ přerušil bratra Colin. „Co kdyby si vybral nějakou, co by nás neměla ráda?“

„Mazali bychom do Harrow jako namydlený blesk. Ale stejně…“

„Jestli najdeme papá někoho, kdo nás bude mít rád, mohla by ho přesvědčit, aby nám tu školu dovolil úplně vynechat.“

„Možná,“ opáčil Owen a z jeho hlasu bylo zřejmé, že se k šancím na úspěch takového plánu nestaví nijak optimisticky. „Ale papá se už nikdy neožení. Řekl to tisíckrát.“

„Budeme mu muset najít holku, co je tak prima, aby ho přiměla si to rozmyslet. Nějakou hezkou, samozřejmě.“

„Nějakou hodnou. Nějakou, co by nám nedávala do vlasů pomádu a nedržela nám přednášky, když se nám roztrhnou kalhoty.“

Colin přikývl. „Taky musí být chytrá, jako byla mamá. A mít ráda kočky.“

Oscar zamňoukal, jako by vyjadřoval tomuto plánu podporu.

„Je tu jen jeden problém,“ podotkl Owen. „Jak ji najdeme?“

„V tom je zakopaný pes.“

Oba chlapci zase umlkli a usilovně přemýšleli.

„Mohli bychom dát inzerát do novin tetičky Clary,“ napadlo po chvíli Owena. „Muži si každou chvíli dávají do novin inzerát, že hledají manželku.“

„Gentlemani ne, a papá je gentleman. Počkat – už vím!“ Colin vyskočil a přeběhl knihovnou k psacímu stolu. Před bratrovýma očima otevřel prostřední zásuvku, vyndal arch dopisního papíru a zásuvku opět zavřel.

„Co to děláš?“ zeptal se Owen zvědavě, vstal a přešel ke stolu, kde už bratr sahal po peru, spočívajícím ve stříbrném držáčku na stojánku s kalamářem. „Komu píšeš?“

„Komu každý píše, když chce vyřešit nějaký problém?“ opáčil Colin a namočil pero do inkoustu. „Píšu lady Věrnoláskové.“

Ti, kdo chtěli být zdvořilí, by nazývali Amandu Leightonovou světaznalou ženou. Ti, kteří ke zdvořilosti tolik netíhli, by ji nazvali jinak, něčím daleko méně romantickým.

Ať tak nebo tak, fakta jsou fakta, a ačkoliv ve věku osmadvaceti let žila už Amanda ve dvou různých zemích, získala univerzitní vzdělání, našla si svou profesi, měla milence a přišla o dobrou pověst, nezískala tu jedinou zkušenost, kterou společnost považovala pro osoby jejího pohlaví za cennou. Amandě se nikdy nepodařilo získat manžela.

Jenomže vlastně nikdy žádného nehledala. Matka jí zemřela, když byla ještě malá, a vychovával ji otec, univerzitní profesor, který opovrhoval tradičním, na manželství zaměřeným, jednoznačně hloupým pojetím dívčího vzdělávání a osobně poskytl Amandě prvotřídní vzdělání, za jaké by se nemusel stydět žádný chlapec. Co bylo důležitější, naučil ji řídit vlastní osud nikoli pomocí ženských kouzel, nýbrž vlastní inteligence.

Stala se vychovatelkou a sedm let si pak vydělávala na živobytí mozkem. Bohužel ne každý zaměstnavatel pochopil, že zbytek Amandina těla není k pronajmutí.

Když na ni pan Oswald Bartlett sáhl způsobem, jaký by si žádný zaměstnavatel neměl dovolit, Amanda demonstrovala svou vědeckou znalost mužské anatomie pomocí dobře umístěného kopu kolenem. Také tím naneštěstí přišla o práci.

Ne že by práce vychovatelky čtyř dcer pana Bartletta byla nějak zvlášť zajímavá. Jak zajímavé může být učit čtyři dívky mluvit francouzsky, tančit valčík a dělat pukrlata, zvlášť když žádná z nich ani jejich otec nemají představu něčeho lepšího? Přesto jí práce u vdovce poskytovala střechu nad hlavou, dvě jídla denně a nepatrnou, ale pevnou mzdu.

Teď byla nezaměstnaná a kvůli tomu kopanci ji čekalo hledání nového místa bez písemného doporučení.

Amanda se opřela na židli dozadu, vzhlédla od nyní už vychladlého čaje a uvědomila si, že doba pobytu, kterou si v Čajovém impériu paní Mottové zaplatila spolu s jedním šálkem a jedním bochánkem, zjevně už vypršela, nicméně Amanda otálela dál. Ještě bylo příliš brzy vyhlásit pro dnešek kapitulaci a vrátit se do svého maličkého bytu, ale kam může jít?

Poslední měsíc strávila návštěvami všech zaměstnaneckých agentur v Londýně, avšak nadarmo. Na všechny sice udělalo dojem její univerzitní vzdělání, jenže odnikud ji neposlali na pohovor na místo vychovatelky. Její bakalářský titul z Girton College budil úchvatný dojem, dokud si každá agentura nevyžádala nevyhnutelný posudek a nedozvěděla se, co se s ní dělo po odchodu z onoho velebeného institutu. Jakmile zjistili, že jde o tutéž Amandu Leightonovou, která kdysi učila na akademii Willowbank, jejíž pověst poskvrnila skandálem, dychtivost najít jí zaměstnání rázem pominula – a kdo by jim to mohl zazlívat?

Willowbank byla nejprestižnější anglická škola pro mladé dámy, ale když se jedna z tamních vychovatelek stala milenkou syna nejštědřejšího a nejvlivnějšího patrona této školy, inu, to byl největší skandál všech dob, zvlášť když po něm nenásledovala žádná svatba. Její vychovatelské dny skončily, neboť kdo by chtěl svěřit své dcery do péče ženy pošpiněné skandálem? Jenom pan Bartlett byl k tomu ochoten a důvody, proč ji přijal, byly teď ve zpětném pohledu truchlivě jasné.

Poslední dobou jí už nezbývalo než dávat domácí hodiny několika lidem ze sousedství, jenže to nestačilo na zaplacení nájmu a stravy, a jestliže její současná nezaměstnanost potrvá ještě déle, skrovné úspory zmizí. Bohužel byly Amandiny vyhlídky na slušné zaměstnání chmurné a den ode dne chmurnější.

Veškeré otcovo úsilí, čtyři roky univerzitního vzdělání, cena Tripos, dva publikované vědecké články a sedm let vychovatelské praxe na jedné z nejchválenějších anglických škol – to vše smazala jedna pitomá chyba, a i když byla ráda, že se toho tatínek nedožil, věděla, že zostudila jeho památku. Také věděla, že tu chybu vůbec neměla udělat. Bystrá, vzdělaná, se spoustou zdravého selského rozumu a znalostí světa, a přesto se zamilovala do muže jen proto, že říkal, že její oči jsou jako sluneční světlo zachycené v objetí temného lesa. Nikdy se jí ani nesnilo o tom, že by nějaký muž, ba ani aristokrat, dokázal být tak poetický. Nebo že by ona mohla být tak hloupá.

Amanda dopila poslední doušek čaje a znovu vyhlédla z okna. Protože hodinky dala do zastavárny už před několika dny, nevěděla, kolik je hodin, nicméně vypadalo to, že už je dost pozdě, aby vyšly večerní noviny, a rozhodla se zjistit, jestli se v nich nenabízejí nějaká místa vychovatelky. Číst noviny, aniž za ně musela zaplatit, bylo ošemetné, ale Amanda si je nemohla dovolit kupovat. Zbývalo jí už jen dvanáct pencí v kabelce a patnáct šilinků schovaných pod matrací.

Jestli si brzy nenajde nějaké místo, bude muset prodat tatínkovy knihy a maminčiny kameje. S těmito financemi by pak vydržela přežít podzim, ale co s ní bude, až přijde zima?

Amanda se zachvěla strachem a vstala. Zaplašila z mysli chmurné myšlenky na budoucnost, oblékla si plášť, pak vzala vdoleček, který měl být její večeří, zabalila ho do kapesníku a strčila do kapsy. Zaplatila účet a opustila čajovnu, aby vyhledala nějakého prodavače novin, nedošla však ještě ani na konec bloku, když si všimla nápisu namalovaného na okenní tabuli a zastavila se.

Deverill Newspapers Limited, zněl zlacený nápis. Vydavatelé London Daily Standard a Weekly Gazette.

Možná jdu na to hledání zaměstnání špatně, pomyslela si s pohledem upřeným na nápis. Co kdyby si místo prohledávání zveřejněných inzerátů podala vlastní inzerát, kde by uvedla svou kvalifikaci a nabídla služby vychovatelky? Zmínka o Girtonu by vzbudila určitý zájem, možná i několik pohovorů, a kdyby dokázala dostatečně přikrášlit svou minulost, mohla by získat práci.

Činy ji lákaly daleko víc než pasivní čekání, až se naskytne zaměstnání, ale při dalším pohledu skrz okno zapochybovala o rozumnosti svého nápadu, přinejmenším pokud se týkalo těchto konkrétních novin, neboť se zdálo, že buď končí s činností, nebo se stěhují. U protější stěny byly navršené bedny a většina nábytku byla odstraněna.

Nicméně v prostorách se nalézala nejméně jedna osoba, jak zaznamenala, když zpozorovala vysokého muže s plavými vlasy, který se přehraboval v jedné z beden ležících na desce jediného psacího stolu v místnosti. Možná by jí dokázal pomoct.

Otevřela dveře, muž vzhlédl a ukázal přitom oslnivě hezkou tvář, ale Amandě se tep nijak nezrychlil. Poměr s lordem Halsburym a následná ostuda ji vyléčily z veškerých romantických myšlenek ohledně mužů, hezkých i těch ostatních, a kromě toho měla jiné priority.

„Ano, slečno?“ Obešel stůl a přistoupil k ní. „Přejete si?“

„Nejsem si jistá. Chtěla jsem se zeptat na podání inzerátu, ale…“ Zarazila se a rozhlédla. „Nepřestaly tyhle noviny vycházet?“

„Ne, ne,“ ujišťoval ji, „ačkoliv to tak nejspíš v současnosti vypadá. Dnes se stěhujeme do větších prostor.“

„Stěhujete?“ opakovala Amanda a všimla si jeho skvěle ušitého obleku, když se před ní zastavil. „Nevypadáte jako účetní nebo novinář.“

To ho rozesmálo. „To věřím,“ souhlasil a uklonil se. „Jsem vikomt Galbraith.“

Amandino překvapení zesílilo, a když to zaznamenal, znovu se zasmál a ukázal na nápis v okně za ní. „Moje manželka Clara se jmenovala Deverillová, než se za mě provdala. Ona a její sestra, vévodkyně z Torquilu, vlastní tohle vydavatelství.“

„Podnik ve vlastnictví žen?“ zamumlala Amanda obdivně. „To je nezvyklé.“

„Mají samozřejmě personál, ale všichni jsou právě teď v nových prostorách a snaží se všechno uspořádat, než s manželkou odjedeme na svatební cestu po Evropě. Jsem tu jen proto, že jsem ztratil kapesní hodinky a manželka si zřejmě myslí, že je hodila do některé z těchto beden, tak jsem je přišel hledat.“

„Pak vás nesmím zdržovat, mylorde.“ Udělala pukrle a měla se k odchodu, ovšem jeho hlas ji zadržel.

„Jestli chcete podat inzerát, můžete ho napsat a já ho s radostí předám někomu z personálu.“

„Nerada bych obtěžovala.“

„Neobtěžujete. Jak ty hodinky najdu, vrátím se na Fleet Street a klidně můžu vzít váš inzerát s sebou. Možná vám dokonce i poskytnu psací potřeby.“ Vrátil se ke stolu, zalovil v bednách a vytáhl zmačkaný list papíru a pahýl tužky s olůvkem.

„Tady to máme,“ vracel se k ní. „Není to žádná sláva, bohužel, ale mohlo by to posloužit svému účelu.“

„Děkuju,“ zamumlala a přijala z jeho natažené ruky papír a tužku. „Jste velice laskavý. Jaká je… Kolik… ehm…“ Zarazila se a do tváře jí stoupala horkost, neboť věděla, že je vrcholem vulgarity probírat se šlechticem jakékoli peněžní záležitosti, ovšem neviděla jinou možnost. „Kolik se účtuje za inzerát?“

„Kolik?“ Chvíli na ni tupě zíral, pak se zasmál a dal tak jasně najevo, že se neurazil. „Dobrý bože, nemám zdání,“ přiznal. „Kolik byste považovala za přiměřené?“

„Zdarma by nejspíš nebylo úplně přiměřené, že?“ zavtipkovala, ale hrdost ji přiměla okamžitě slov, míněných jen napůl žertem, zalitovat. „Nesnažím se žebrat,“ dodala hned. „Samozřejmě s radostí zaplatím příslušnou cenu.“

Přejel ji pronikavýma modrýma očima, určitě si všiml roztřepených okrajů pláště a sukně, ať si však pomyslel cokoli, nevyjádřil to nahlas. „Co kdybychom řekli půl pence za slovo?“ zeptal se. „Zveřejnění tři dny po sobě?“

To si mohla dovolit i ve své napjaté finanční situaci, pokud bude inzerát krátký. S úlevou přikývla a lord Galbraith pokynul k dlouhému pracovnímu stolu vedle dveří, zpod nějž vytáhl otáčivou židli, aby si mohla sednout.

„Když mě teď laskavě omluvíte,“ přidržel jí židli, „musím pokračovat v lovu hodinek.“

Vrátil se k psacímu stolu na druhý konec místnosti, ale sotva se znovu pustil do přehrabávání v obsahu bedny, dveře se otevřely a vstoupil další muž, muž do puntíku stejně pohledný jako vikomt, ale tak odlišný, jako se liší křída od sýru.

Lord Galbraith působil jako muž, jehož baví život, usměvavý muž s přívětivou povahou, muž, který se světlými vlasy a dokonalými rysy vypadá takřka andělsky.

Na tom, jenž se zastavil ve dveřích, však nic andělského nebylo. Jestli byl tento muž někdy anděl, pak už dávno padl a tvrdě přistál.

Pod střechou šedé plstěné buřinky byly jeho oči průzračně, takřka bezbarvě zelené, zelené jako sklo láhve – chladné, průsvitné a podivně prosté všech viditelných emocí, polidštěné jen hnědými řasami, jež je lemovaly, řasami, jež byly dlouhé a husté a hříšně nápadné.

Zbytek jeho tváře však nijak něžný nebyl. Byla úzká a jako vytesaná z mramoru, nádherně tvarovaná a bezvýrazná jako tvář sochy. V jeho držení těla a nepřehlédnutelné únavě, usazené v širokých ramenou, byla jakási podivná letargie a Amandě to připadalo spíš jako únava ducha než těla. Ačkoliv byl pravděpodobně jen o pár let starší než ona, podél úst a v koutcích očí měl vryté zřetelné vrásky, a byť netušila, zda jsou tyto vrásky důsledkem zhýralosti nebo utrpení, i tak vypovídaly o muži, který už všechno viděl a všechno zažil a dost nerad by si to zopakoval.

Ty jeho chladné zelené oči zabloudily směrem k ní, pak se ihned odvrátily, ale v pohledu se nezračil žádný mužský zájem. Většina žen by se urazila, usoudila s náznakem humoru, ovšem po Kennethu Halsburym a panu Bartlettovi dokázala Amanda považovat takovou lhostejnost jedině za příjemnou úlevu.

„Á, Jamie,“ uvítal lord Galbraith muže ve dveřích. „Dostal jsi můj vzkaz, soudím?“

„Dostal, a když jsem volal do nové redakce, Clara mi řekla, žes jel sem, a trvala na tom, že s tebou musím okamžitě mluvit. Umírám touhou vědět, co může být tak naléhavého, tak jsem dorazil rovnou.“ Navzdory tomuto prohlášení nezněla z jeho pomalého, kultivovaného hlasu ani špetka zvědavosti.

„Jde o chlapce.“

V unaveném, kamenném obličeji se něco zablesklo, náznak života. Zamířil k druhému muži a jeho tělo se pohybovalo s nečekanou disciplinovanou energií, která byla v ostrém kontrastu s dřívější netečností.

„Co je s chlapci?“ zeptal se hlasem, v němž zněla nová naléhavost. „Skoro se bojím zeptat,“ dodal, když se zastavil u psacího stolu, „ale co víš, a já ne?“

„Napsali dopis do novin. Dostal jsem ho dnes ráno.“

„Moji synové píší do novin?“ Muž zvaný Jamie se uvolnil a zasmál. „To je všechno?“

„Všechno?“ opakoval Galbraith. „Vůbec nevíš, co napsali.“

„Záleží na tom?“ Jamie ledabyle pokrčil širokými rameny. „Očividně je to jeden z jejich žertíků. Jeden z těch neškodnějších, chválabohu.“

„Možná změníš názor, až se dozvíš, o co jde. A nemyslím, že to byl žertík.“

„Moji synové jen zřídkakdy myslí něco vážně, Rexi. Zbožňují kanadské žertíky. Proč myslíš, že každou chůvu sežvýkají a vyplivnou tak vyčerpávající rychlostí?“

„Napsali lady Věrnoláskové o radu, jak najít novou maminku.“

„Cože?“ Ztuhl a i z profilu mohla Amanda vidět, že humor z jeho tváře zmizel a vystřídala ho nevole. „Ale vždyť vědí, že už se nikdy neožením. Probírali jsme to.“

„Zřejmě chovají naději, že bys mohl změnit názor.“ Galbraith sáhl do náprsní kapsy saka a vytáhl složený list papíru. „Přečti si to sám.“

„Jak si můžeš být tak jistý, že je to od mých synů?“ zeptal se Jamie, když přijal dopis a rozložil ho. „Podepsali se?“

„Jenom pseudonymem Sirotci z Mayfairu,“ odpověděl Galbraith. „Ale přidali zpáteční adresu, aby jim lady Věrnolásková mohla odpovědět, a pokud jste se během posledních dvou dnů neodstěhovali z vévodova domu nebo se tam nenastěhovali nějací jiní sirotci bez matky, tenhle dopis rozhodně napsali tvoji kluci.“

„Ze všech absurdních, praštěných plánů, co kdy zosnovali…“ S povzdechem se zarazil, sklonil hlavu, přečetl si dopis a pak vzhlédl. „To je poslední kapka,“ prohlásil a se zřejmým rozhořčením papír odhodil. „Už toho mám dost. Pošlu je do školy.“

„Není to trošičku drastické? Napsat do poradenské rubriky není to nejhorší, co kdy udělali.“

„Jestli tím myslíš, že to není tak zlé, jako když tenkrát odpálili rachejtle v saloně a zapálili záclony,“ opáčil jejich otec suše, „nebo když dali mému komorníkovi do prádla svrbicí prášek, pak nejspíš musím souhlasit.“

Amanda sevřela rty, aby potlačila smích. Zábavný páreček mladíků, pomyslela si. Byť taky trochu nezdárný, jak se zdá.

„Ale přesto,“ pokračoval jejich otec, „je zřejmě štěstí, že si jako svou důvěrnici vybrali lady Věrnoláskovou. Kdyby napsali do poradenské rubriky jiných novin, neuviděl bys to a otisklo by se to.“ Smekl klobouk, hodil ho na psací stůl a prohrábl si rukou tabákově hnědé vlasy. „Děsím se pomyšlení, jak by na to reagovala společnost. Sirotci z Mayfairu, dva chlapci, kteří potřebují matku, protože už je otravují všechny ty chůvy… Každý by hned věděl, že jde o moje syny.“

„Ohledně těch chův mají hoši slušnou reputaci.“

„Takový dopis v novinách, to je děsné pomyšlení. Už takhle jsem dost terčem zájmu debutantek.“

„Osud horší smrti,“ zarecitoval Galbraith.

Jamie nevěnoval valnou pozornost přítelově pobavené poznámce. „Jen málokterá se kvůli mně namáhala, dokud jsem byl jen druhý syn. Jako pouhý poslanec se skromným příjmem jsem na žádnou dojem neudělal, ale teď…“ Zarazil se a nevesele se zasmál. „Je úžasné, oč jsem teď lákavější, když jsem se stal dědicem markýze z Rollestonu. Chudák Geoff ještě nebyl pod drnem ani měsíc, a mladé dámy už se začaly vyjadřovat k mému životu osamělého vdovce. To poslední, co potřebuju, je jejich předstíraná starost o mé ubohé osiřelé chlapce, kteří tak touží po mateřské náklonnosti, až píší do novin.“

„Nic hrozného se nestalo. Určitě nemyslíš vážně, že bys je kvůli tomu poslal do školy?“

„Proč bych neměl?“ opáčil Jamie vzpurně. „Bůhví, že toho natropili dost, aby si to zasloužili. A načasování je teď ideální, když jejich poslední chůva odešla.“

„Už zase? Co se stalo tentokrát?“

„To samé co vždycky. Udělali té ubožačce ze života peklo a ona usoudila, že už toho má dost.“

Amanda zvedla jedno obočí. Dobrotivé nebe, co ti kluci chůvám provádějí? Vzhledem k rachejtlím a svrbicímu prášku je nejspíš možné všechno, ale nedostala příležitost k dohadům na toto téma, neboť Galbraith znovu promluvil.

„Podzimní trimestr v Harrow už začal.“

„Ještě pořád by je mohli přijmout, kdyby se Torquil přimluvil.“

„Vzhledem k tomu, že náš švagr je vévoda, určitě máš pravdu, ale poslat tam chlapce uprostřed trimestru by bylo vůči nim strašně tvrdé. Co kdybys prostě zaměstnal další chůvu?“

„Potom, co za poslední tři roky přišel a odešel tucet chův, jsem nucený si přiznat, že žádná žena, kterou bych mohl najmout, není schopna moje syny zvládnout.“

Amandino pobavení ještě zesílilo a v duchu se ptala, co by tenhle muž udělal, kdyby se vmísila do hovoru, prohlásila jeho názor za naprosto mylný a dožadovala se příležitosti dokázat to jako příští chůva chlapců. Lákavá představa, ovšem po krátké úvaze ji zavrhla.

Ačkoliv zoufale potřebovala práci, znělo to, jako by nezdární synové tohoto muže měli brzy odjet do internátní školy a žádná chůva pak nebude zapotřebí. A jak teprve nedávno zjistila, práce v domě vdovce staví ženu do velice zranitelné situace. Amanda zalétla pohledem k mohutné postavě muže u psacího stolu, dospěla k názoru, že zneškodnit ho by nebylo tak snadné jako zavalitého pana Bartletta ve středním věku, a usoudila, že není až tak zoufalá, aby se znovu vystavila riziku nevítaných návrhů dalšího pána.

Přiměla se soustředit na daný úkol a hlasy obou mužů přestala vnímat, jak upírala zrak na arch papíru před sebou. „Hledám zaměstnání,“ napsala. „Absolventka Girtonu hledá práci vychovatelky. Seriózní a počestná.“

Nad posledním slovem se zarazila a kousla do rtu. Počestná? Taková lež, ovšem co jiného může uvést?

Lovila v duchu ještě pár slov, která by mohla přidat, aby ji to v očích potenciálních zaměstnavatelů postavilo do co nejlepšího světla, když vtom vikomt promluvil a jeho naléhavý tón pronikl do Amandiných myšlenek.

„Buď upřímný, Jamie. Opravdu je škola nejlepší řešení? Nebo jednoduše jen nejpohodlnější?“

„Opatrně, Rexi,“ odpověděl Jamie, a ačkoliv zněl jeho hlas lehkovážně, problesklo v těch slovech nepřeslechnutelné varování.

Galbraith na to však nedbal. „Chápu, že práce ve sněmovně ti zabírá většinu času. A je pochopitelné, že se chceš ustavičně zaměstnávat. Ztráta Patricie musela být děsivá rána, ale pro hochy byla taky děsivá.“

„Myslíš, že to nevím?“ opáčil Jamie a jeho hlas náhle divoce zabublal. „Krucinál, Rexi, vím, že poslední dobou hrozně rád rozdáváš rady na všechny strany…“

Galbraith náhle zakašlal, přerušil přítelův podrážděný projev a Jamie se na chvilku odmlčel; když pokračoval, neplísnil už přítele za udílení rad. „V téhle chvíli nevidím důvod, proč je neposlat do školy. Staří jsou na to dost.“

„Jen taktak. A víš jistě, že jsou na Harrow připraveni?“

Jamie se krátce, nevesele zasmál. „Radši se zeptej, jestli je Harrow připravené na ně. Budu mít štěstí, jestli je během jednoho trimestru nevyloučí.“

„Uniká ti, na co se ptám. Jsou připraveni z akademického hlediska?“

Ta slova udeřila na správnou strunu, to Amanda poznala, neboť Jamie zamumlal nějakou kletbu a odvrátil pohled.

„Bude to těžké,“ připustil po chvilce. „Chůvy samozřejmě zvládly naučit je základům – gramatiku, aritmetiku, psaní, trošku francouzštiny…“ Odmlčel se a udělal grimasu. „Nic moc, já vím.“

„Rozhodně ne dost, aby byli připraveni na Harrow a Cambridge.“

„Od chůvy se o moc víc čekat nedá. A žádná žena stejně nedokáže připravit chlapce na Harrow a Cambridge.“

Amandě se stěží podařilo potlačit opovržlivé odfrknutí. Nebesa, kdyby věřila takovým tlachům, nikdy by se nepřihlásila na Girton, natožpak aby promovala s vyznamenáním. A Girton, jak by Jeho Lordstvu ráda sdělila, je součástí Cambridge.

Než však Amanda stihla podlehnout okamžitému popudu a něco z toho říct, Jamie znovu promluvil.

„Podle mého názoru potřebují,“ pronesl zvolna, „vychovatele.“

Po těch slovech Amandu opustilo rozhořčení a hruď se jí sevřela steskem. Kéž by tak mohla být vychovatelem.

Na rozdíl od vychovatelek byli vychovatelé muži, a tudíž směli – dokonce se to od nich očekávalo – vyučovat zásadním předmětům, jako byly matematika, fyzika a dějiny, nejen francouzštině a valčíkům a pukrlatům.

Jenže nemělo smysl toužit po takové funkci, takže se Amanda přiměla znovu soustředit pozornost na svůj úkol. Pročetla si svůj inzerát, přidala adresu penzionu, kde bydlela, a žádost, aby jí tam případní zájemci napsali, načež spokojeně odložila tužku. Už zbývalo jen zaplatit za inzerát, ovšem když se ohlédla přes místnost, oba muži byli stále hluboce pohrouženi v rozhovoru.

„Ano, ale, Jamie, je jasné, že napsali lady Věrnoláskové, protože chtějí matku. Taky ji potřebují, pokud se dá soudit podle jejich chování.“

„Matku měli, jednu matku. A ta zemřela. Macecha by nikdy nebyla víc než druhořadá náhražka. To nepotřebují.“

„Ale co ty? Neuvažuješ nikdy o tom, že bys manželku možná potřeboval ty?“

„Od tebe to sedí, od nejobávanějšího starého mládence minulé sezony.“

„Nicméně v téhle sezoně jsem nejšťastněji ženatý muž.“

Jamie procedil mezi zuby pohrdlivý zvuk. „Jsi ženatý teprve týden. To se sotva počítá.“

„Ale počítá, Jamie, protože vím, jaké mám štěstí. Příteli,“ dodal a jeho hlas nepřeslechnutelně zvážněl, „Patricia je už víc než tři roky po smrti a ty žiješ od té doby jako mnich. A když jsi teď ve sněmovně, dřeš navíc jako mezek. Nebylo by příjemné vracet se po těch dlouhých, namáhavých dnech ve Westminsteru domů k ženě? A chlapcům by to taky prospělo.“

„Tak dost.“ Jamie nezvýšil hlas, nicméně jeho slova zazněla v téměř prázdné místnosti jako prásknutí bičem. „Neožením se. Nikdy. Nechci ani nepotřebuju manželku a kluci se s tím budou muset smířit.“

Galbraith se tomu jednoznačnému prohlášení jen zazubil. „Poslední dobou jsi náramně popudlivý. Možná nepotřebuješ manželku, příteli, ale zjevně potřebuješ ženskou. Naléhavě.“

„Pokud se řečená ženská nenabízí zhruba tak na hodinu v nějakém pěkném paláci, nemám ani trochu zájem.“

Při těch slovech Amandě zahořely tváře, což jí připomnělo, že je sice světaznalá žena, jejíž nevinnost i dobrá pověst dávno zmizely v minulosti, ale ještě pořád je schopná ocitnout se v rozpacích.

Upjatě si odkašlala a oba muži se po ní podívali. Ihned odvrátili zrak, avšak z jejich letmých výrazů překvapení bylo zřejmé, že na její přítomnost v místnosti úplně zapomněli.

Okamžik panovalo trapné ticho a pak Jamie sáhl po klobouku. „Jediné, co potřebuju, je vychovatel, který dokáže připravit mé syny na Harrow. Měl bych ho začít shánět.“

„Merrickova pracovní agentura ti určitě nabídne několik uchazečů. A požádám Clařin personál, aby vložili inzerát do našich novin, sledovali nabídky vychovatelů a hned tě informovali, kdyby narazili na něco vhodného. Vyhovovalo by ti provádění pohovorů v úterý?“

„Ano, ačkoliv jak mezitím zvládnou hochy sloužící, to si neumím představit. Když se teď zbytek rodiny odsunul na venkov, zbyli v domě jen můj komorník, jeden lokaj a pomocná kuchařka. Do úterka je dvojčata rozcupují na hadry, chudáky.“

„Mohl bys pro změnu dohlédnout na kluky sám. Parlament teď nezasedá.“

„Což neznamená, že mám volno.“ Jamie zvedl dopis, který napsali jeho synové, a zastrčil ho do náprsní kapsy. „Zítra odjíždím na víkend k Windermereům. Musíme doladit detaily mého návrhu zákona o vzdělání. Plukovník Forrester trvá na změnách, jinak nás nepodpoří. A pak musím strávit pár týdnů v Yorku…“

„Vždycky někam odjíždíš, když parlament nezasedá. To je polovina důvodů, proč jsou ti tvoji kluci pořád v malérech.“

„Už mám těch tvých přednášek dost, Rexi, takže dělej něco užitečného, než s Clarou odjedete na svatební cestu, a pomoz mi najít vychovatele, ano?“

S těmi slovy si Jamie nasadil klobouk, kývl příteli na rozloučenou a měl se k odchodu.

Amanda rychle sklopila zrak ke svému inzerátu a předstírala nesmírný zájem o čtení, když procházel kolem ní k východu. Mohla bych se o to místo ucházet, říkala si dopáleně, když se za ním zavíraly dveře, jen kdybych byla muž.

Ženy, běda, nemůžou být vychovatelkami chlapců. To se nedělá. A společenské konvence stranou, nebyla ochotná riskovat nevítané návrhy vdovce, ani truchlícího, který zřejmě nemá zájem se nějakých dopouštět. A řečený vdovec nevěří, že by pouhá žena jeho syny zvládla, takže by ji stejně nikdy nepřijal.

Na podlaze se ozvaly Galbraithovy kroky, blížící se k ní, a Amanda se rázem probrala z myšlenek.

„Omlouvám se, že jsem vás ignoroval, slečno,“ zastavil se u její židle. Vstala.

„Netřeba se omlouvat, mylorde.“ Amanda mu předala svůj inzerát a vypůjčenou tužku, pak sáhla po kabelce. „Půl pence za slovo, říkal jste? Na tři dny?“

Když přikývl, otevřela kabelku a vylovila pět pencí, požadovaných za inzerát. „Bude možné zveřejnit to v příštích třech vydáních London Daily Standard?“ zeptala se a vložila mu mince do dlaně.

„Samozřejmě.“ Pohlédl na list papíru ve své ruce, pak zpátky na ni. „Vzhledem k vašemu univerzitnímu vzdělání bych pro vás už místo měl, kdybyste byla muž,“ vzhlédl s úsměvem. „Velká smůla, že žena nemůže být vychovatelem.“

„Ano,“ souhlasila upřímně a odvrátila se. „Velká smůla.“

Když Amanda dorazila do svého penzionu v Bloomsbury, byla už skoro tma. Ulice byla dobře osvětlená, budova ctihodná a domácí velmi laskavá, ale jestli si brzy nenajde zaměstnání, bude nucena najít si lacinější ubytování, což bude znamenat temnější ulici a špinavější čtvrť.

Snažila se na to nemyslet, když vstupovala do penzionu a zastavovala se u dveří salonku, aby popřála své domácí paní Finchové dobrý večer, pak vystoupala pět pater schodiště ke své mansardě. Jediným oknem bytečku pronikalo ještě trochu denního světla, což stačilo, aby našla lampu a sirky. Když ale maličký pokoj zaplavilo světlo, pohled na sporé zařízení a prošlapaný koberec v ní probudil ještě větší sklíčenost než předtím.

Léta studia a usilovné práce na získání bakalářského titulu, říkala si, když odkládala klobouk a plášť, a co s tím dokázala? Zahodila to kvůli poetickému aristokratovi, který nakonec předvedl, že jeho poezie je cennější než jeho charakter.

Papá by se za ni styděl.

Hruď jí sevřela bolest a Amanda potlačila myšlenky na otce, neboť vědomí, že zahodila vše, co pro ni udělal, bylo nepředstavitelně bolestné. Pověsila klobouk a plášť na háčky na zdi u dveří, odložila kabátek a přitom zjistila, že prostřední knoflík je uvolněný.

Rozhodla se to ihned spravit, přešla k mycímu stolku, odsunula kameninový džbán a umývadlo a položila kabátek na zelenou mramorovou plochu. Sklonila se a zvedla z podlahy pod ní košíček se šitím, ale jak se napřímila, všimla si svého odrazu v zrcadle a znehybněla. Zadívala se na podobu, kterou měla před sebou, a nechápavě uvažovala, co to na ní je, že to vzbudilo chlípnou vášeň úchvatného urozeného poety i ctihodného bankéře středního věku, když nikdy o pozornost žádného z nich neusilovala.

Inu, pokud je něčím svůdná, pak to určitě nejsou vlasy, usoudila a sarkasticky se zašklebila. Hříva vzpurných černých kadeří, jež se jí dnes ráno podařilo dočasně zkrotit pomocí vlásniček a hřebenů, však teď vinou vlhkého počasí tvořila hromadu kučer na temeni hlavy a měla strukturu, která jejímu kritickému oku připomínala nepěstěného pudla.

Amanda vzdychla a dál si prohlížela svůj obličej.

Rozhodně nebyla nehezká, ale nepřipadalo jí, že by mohla něčím konkrétním probouzet chtíč. Zatočené řasy, rovný nos, špičatá brada a obdélníkový tvar obličeje – nic neobyčejného, jinými slovy. Rozhodně nic, co by jen vzdáleně připomínalo hřích. Zpod černého obočí, které bylo příliš rovné, než aby působilo delikátně, na ni hleděl pár oříškově zelených očí, a i když je zdobily zlaté skvrnky, nechápala, čím připomínají sluneční světlo v objetí temného lesa. Určitě neviděla tvář svůdkyně, pro niž byla nejlepší romantickou nabídkou ta, která obsahovala dům v diskrétní čtvrti, peníze a šperky, ale žádný snubní prsten.

Odložila košíček se šitím a podívala se po sobě, ačkoliv věděla, že její postava žádné řešení této záhady nenabízí. Především byla větší než mnozí muži, včetně bývalého milence a bývalého zaměstnavatele. Její pas – tedy pokud nějaký existoval – zarputile odmítal vytvořit kýžený tvar přesýpacích hodin, ať už si utáhla korzet sebetěsněji. A její oblečení stěží mohlo budit mužskou pozornost, neboť bylo prosté, strohé a téměř prudérně cudné. Černá sukně, bílá blůza upnutá ke krku, nabírané fiží, jehlice s kamejí – samé obvyklé nástrahy obyčejné středostavovské ženy.

Nástrahy.

Zasažena tím slovem se Amanda zadívala na svůj odraz v zrcadle. Její vlasy, sukně, korzet, jehlice s kamejí – to byly prostě nástrahy, a přesto už jen skutečnost, že je nosí, ji činila bezbrannou vůči rizikům, jakým muži čelí jen zřídka. Kdyby byla muž, nepřišla by o práci ani by ji nezničil milostný poměr. Nedovoloval by si na ni žádný zaměstnavatel. Od mužů se fyzické touhy očekávají, smějí mít milenky. Ženy, jak se nepříjemně poučila, nesmějí.

Nástrahy její garderoby hlásaly na první pohled nejen to, jakého je pohlaví, ale také jaké místo ve světě zaujímá – místo, které nelze nijak významně změnit vlastními činy a iniciativou. Její poměr s lordem Halsburym byla hloupá chyba, ale i kdyby se jí nedopustila, pořád by byly její možnosti daleko omezenější než možnosti všech mužů. Ať byla sebevíc inteligentní, vzdělaná nebo pracovitá, nemohla změnit fakt, že je žena, ani to, že svět považuje ženy za méněcenné tvory.

Velká smůla, že žena nemůže být vychovatelem.

Slova vikomta Galbraitha jí zněla v hlavě, jak na sebe upírala zrak do zrcadla. Jen muž může vyučovat opravdu náročné předměty. Jen muž, říkala si, zvedajíc jednu ruku, aby se dotkla vlasů, je v bezpečí před milostnými návrhy zaměstnavatele.

Jedině muž…

Zčistajasna začala Amanda vytrhávat z účesu vlásničky a hřebeny. Ruce se jí třásly, když si spouštěla černočerné prstýnky vlasů k ramenům. Jakmile byly všechny vlasy rozpuštěné, odhodila vlásničky a hřebeny na mycí stolek, a když se po něm rozlétly, zmocnil se jí zvláštní, radostný pocit, jako by odhodila okovy.

Znovu se zaměřila na zrcadlo, zaťala zuby a sáhla do košíku se šitím. Jenže pak jí ruka znehybněla a odvaha zakolísala.

Jsou to nemožné vlasy, křičela v duchu na svůj odraz a snažila se dodat si odvahy a rozhodnosti. Nikdy se mi nelíbily.

Jsem zkažená, připomněla si. Zkažená, zostuzená a málem na mizině. Teď není čas na nějaké hloupé ženské pocity kvůli vlasům.

Amanda se zhluboka nadechla a popadla nůžky.

Kapitola 2

Všichni v lepší společnosti věděli, že James St. Clair, narozený jako druhý syn markýze z Rollestonu, byl odjakživa černá ovce rodiny – nic než problémy ode dne, kdy se narodil. Jako chlapci mu otec zas a znova opakoval, že z něj nikdy nic nebude, a on celé mládí dokazoval, že měl tatík pravdu. Do dvaceti už se mu podařilo nechat se vyhodit – a zásluhou otcova vlivu být znovu přijat – z Harrow i Cambridge, být vyloučen z klubů Whiteova a Boodleova a nejméně půltuctukrát vyděděn svým rodičem. Po univerzitě využil své vzdělání k tomu, co považoval za nejlepší: k rvačkám a popíjení ve všech londýnských hospodách od South Kensingtonu až po Spitalfields, jakož i k získání mimořádných dovedností ve všech karetních hrách a kostkách, co jen hráčská doupata mohla nabídnout.

Jenže když mu bylo jedenadvacet, Jamiemu se navzdory otcovým proroctvím ohledně jeho budoucnosti jaksi podařilo dosáhnout jednoho ohromného úspěchu. Získal za manželku lady Patricii Cavanaughovou, sestru vévody z Torquilu, která byla trofejí společenské sezony, v níž debutovala, a sňatkem s ní se Jamie přinejmenším v markýzových očích vykoupil ze svých hříchů.

Ironie samozřejmě spočívala v tom, že naprosto kašlal na to, jestli si vyslouží otcovu chválu, protože otec byl prvotřídní prevít. Po pravdě řečeno, kdyby mu vůbec přišla na mysl Rollestonova přání, když si vybíral nevěstu, oženil by se s kankánovou tanečnicí a starého pána by měl z krku. Do vévodovy sestry se zamiloval naprosto neúmyslně, ale prokrista, přivedla ho na rovnou a úzkou cestu ctnosti. A když mu porodila dva syny, Jamie se zapřisáhl, že bude úplně jiný rodič než ten krutý ničema, který ho zplodil.

Uplynulo však deset let, jeho milovaná Pat ležela už tři roky v hrobě a bez ní si Jamie připadal jako bez duše, stejně prázdný jako předtím, než vstoupila do jeho života. A navzdory přísaze, že bude lepším otcem než ten jeho, byli Jamieho synové do puntíku stejně divocí a nezvladatelní jako on v jejich věku. Po pravdě řečeno, když si Jamie prohlížel nejnovější spoušť v dětském pokoji, obával se, zda nejsou ještě horší.

„Kde u všech všudy vzali tu červenou barvu?“ obrátil se k Samuelovi, který stál opodál s hadrem a plechovkou terpentýnu. „Po té záležitosti s chůvou Hornsbyovou a žábou měli být celý týden zavření v dětském pokoji, a pokud vím, v dětském pokoji žádná barva není.“

„Velice se omlouvám, pane,“ vyhrkl lokaj. „Byl jsem samozřejmě s nimi, ale pak se ozval zvonek a paní Richmondová předtím odešla k řezníkovi, takže jsem musel jít dolů. U dveří byla lady Tattingerová, ptala se po vévodkyni. Sdělil jsem jí, že Jejich Milosti už odjely na venkov, ale však víte, jak je baronka povídavá, a nemohl jsem se utrhnout…“

„Ano, ano,“ přerušil ho Jamie a máchl rukou k rudým šmouhám všude po bíle omítnutých stěnách. „Ale ta barva, Samueli? Kde vzali barvu?“

„Tu jsem jim bohužel dal já. Chtěli hrát hodinový golf, až jim skončí domácí vězení,“ pospíšil si, než Jamie stihl reagovat. „Ale když jsem přinesl z půdy soupravu, všiml jsem si, že z číslic odchází barva, a navrhl jsem, že bychom mohli strávit odpoledne jejich natíráním. Aby měli co dělat, víte, pane, a s nimi je to vždycky nejlepší, když mají něco na práci. Jenže sotva jsme začali, zazvonil zvonek a já šel dolů… byl jsem pryč jen pár minut… vůbec mě nenapadlo… ani by se mi nesnilo…“ Znovu se zarazil, zvedl bradu a napřímil ramena, přičemž náhle vypadal mladší než na svých pětadvacet let. „Mám si sbalit věci a odejít, pane?“

„Vy myslíte, že mám v úmyslu vás propustit?“ Jamie zavrtěl hlavou, zděšen už jen tou myšlenkou. „Bože, to ne. S těmi svými chlapci potřebuju veškerou pomoc, co se dá sehnat. Ne, Samueli, vaše pracovní místo je v bezpečí, to si můžete být jistý.“

Nezdálo se, že by se lokajovi nějak zvlášť ulevilo. „Děkuju, pane.“

„Pokud jde o tenhle binec, už se to nesnažte uklízet. Ať to udělají kluci. Přiměřený trest, řekl bych.“

„Prosím za prominutí, pane, ale nejsem si jistý, jestli je nejlepší nápad dát jim do ruky terpentýn. Po těch rachejtlích…“

Hlas mu odumřel a Jamie si okamžitě v duchu představil druhý velký požár Londýna. „Chápu, jak to myslíte,“ poznamenal kvapně. „Sežeňte malíře pokojů a zařiďte, ať to udělá jaksepatří.“

„Ano, pane. Děkuju, pane.“

„Kde jsou hoši teď?“ Pohlédl ke dveřím, které vedly k dětské ložnici. „Ve svém pokoji?“

„Kdepak, pane. Tady nahoře jsem je nemohl nechat.“ Samuel zamával hadrem ve vzduchu. „S těmi výpary.“

„Přesně tak,“ souhlasil Jamie a zaklonil se, když mu do chřípí pronikl pronikavý pach terpentýnu. „Určitě jsou s panem Hoskinsem?“

„Ne, pane. Víte, pan Hoskins… ehm… totiž, pane…“

Lokaj se odmlčel a Jamie pozoroval sluhův omluvný výraz s rostoucí nevolí. „Dobrý bože, Samueli, snad mi nechcete říct, že můj komorník taky odešel?“

Lokajovo mlčení bylo dostatečnou odpovědí.

„Co mu udělali tentokrát?“ otázal se Jamie. „Zase svrbicí prášek? Nebo snad dávidlo v čaji?“

„Mylorde, mám za to, že nešlo o nic, co udělali chlapci. Tedy ne o něco konkrétního. Pan Hoskins nechal dopis, pokud vím, než odešel, a tam možná vysvětlil své důvody.“

„Vysvětlení je nejspíš vedlejší. Oba známe pravý důvod, proč je pryč.“ Samuel, jak si všiml, se nepokoušel proti tomuto postřehu nic namítat. „Chlapci jsou tedy s paní Richmondovou?“

„Ano, mylorde. Požádal jsem ji, aby jim naservírovala čaj dole v kuchyni. Jíst tady nahoře by jim rozhodně nepodpořilo chuť k jídlu.“

Jamie pohlédl na příšerné rudé šmouhy na stěnách a byl rád, že tu není Torquil a nevidí nejnovější poškození vévodské rezidence. „Nic jiného by si nezasloužili.“

„Možná, ale nebylo by to zdravé, pane.“

Vzhledem k terpentýnovým výparům ve vzduchu Jamiemu nezbylo než souhlasit. „Dnes tady nebudou moct spát, řekl bych. Měl byste jim připravit pokoj jinde.“

„Ano, pane. Co hodláte udělat – chci říct s chlapci?“

„Něco nejspíš udělat musím,“ zabručel a těšil se na tu vyhlídku se stejnou radostí, jakou si obvykle vyhrazoval pro návštěvy dentisty. „Co, to rozhodně nevím, protože žádná forma trestu nikdy není účinná.“ Odmlčel se, obětoval svou hrdost a nuceně se usmál. „Znáte mé syny jako každý druhý, Samueli. Uvítal bych vaše návrhy.“

Lokaj zvedl ruce a zase je nechal klesnout v bezmocném gestu, jež mluvilo za vše.

Jamieho to nepřekvapilo. Vzdychl. „Tak vás tedy nechám být.“

Opustil dětský pokoj a odešel do kuchyně, kde nalezl dvojčata hltající telecí paštiku se šunkou, skotská vejce a ovocné bochánky s obvyklým dychtivým nadšením – přičemž nejevila, jak si dopáleně povšiml, ani za mák obav ohledně toho, jak předtím zničila stěny dětského pokoje, ani skutečnosti, že způsobila během necelých čtyřiadvaceti hodin odchod dvou sloužících.

Vstoupil do kuchyně s rázným dupáním a při tom zvuku jeho synové vzhlédli od večeře. Jeden pohled do jeho tváře stačil, aby vidličky zarachotily o talíře a radostná nespoutanost zmizela.

„Dobrý večer, pánové,“ zamračil se co nejpřísněji a založil si paže na hrudi. „Mám za to, že jste dnes měli dost rušný den, když jste psali dopisy do novin…“

„Jak víš o těch novinách, papá?“ přerušil ho Colin.

„Neskákej mi do řeči,“ nařídil; neměl náladu nechat se odvést od tématu. „Vím o tom dopise, protože se dozvím všechno, co děláte, pánové. Vím o těch žábách, co jste strčili paní Hornsbyové do krabice na klobouky, takže dala výpověď. Vím o škodách, které jste způsobili na stěnách v dětském pokoji. A vím o tom, že jsem kvůli vašim kouskům přišel o komorníka.“

Svěsili hlavy, ale i když si přál věřit, že tento projev lítosti je upřímný, Jamie už kráčel po této cestě tolikrát, až se nedal oklamat přáním, jež bylo otcem myšlenky. Spustil paže a vykročil přes místnost ke stolu, kde seděli.

Pokynul paní Richmondové, jež stála opodál u sporáku, a přitáhl si prázdnou židli naproti synům. Pořád neměl zdání, co má říct nebo udělat, ale jak pozoroval jejich sklopené hlavy, nedokázal myslet na nic jiného, než jak se jejich zářivě mrkvové vlasy podobají Pat a oč lepší rodič než on by byla jeho zemřelá žena.

„Víte vy dva, co jste udělali?“ zeptal se nakonec a hloupost té otázky ho samotného polekala. „Víte,“ zkusil to znovu, „v jak velkém jste průšvihu?“

Oba přikývli, ale nevzhlédli ani neodpověděli a Jamie se znovu ocitl v úzkých.

Musí je nějak potrestat. Vzpomínal na vlastní dětství a na to, kolikrát byl povolán do otcovy pracovny, kolikrát stál ohnutý a zíral se zaťatými zuby do země, přičemž jediným zvukem v místnosti bylo svištění vrbového prutu, dopadajícího na jeho holý zadek. Jiné než fyzické tresty jako kluk nepoznal a odmítal uvažovat o tom, že by si vůči svým synům počínal tak krutě, ale co jiného zbývalo? Co může udělat, aby to ještě nevyzkoušel?

Náhle zaplavil Jamieho pocit nedostatečnosti, neschopnosti a beznaděje.

Nedokážu to, Pat, říkal si v duchu. Bez tebe to nedokážu.

Ale už když mu ta myšlenka letěla hlavou, věděl, že nemá na vybranou. „Proč?“ zeptal se ve snaze získat trochu času vyptáváním, aby mohl vymyslet nějakou alternativu k otcovu vrbovému prutu a vlastním neúspěšným výchovným metodám. „Co vás to napadlo? Proč jste tak zohavili stěny dětského pokoje?“

„Nechtěli jsme nic zohavit,“ zamumlal Owen s pohledem upřeným do talíře. „Chtěli jsme prostě vymalovat zdi.“

„Ale proč?“

„Je to červený nátěr, papá,“ opáčil Colin, jako by to bylo dostatečné vysvětlení, ale když Jamie nepochopil a nereagoval, Colin vzhlédl a modré oči se mu leskly. „Červená byla maminčina nejmilejší barva.“

Jamiemu bleskla hlavou vzpomínka dřív, než ji stihl potlačit; vzpomínka na to, jak viděl Pat strojit se na ples. Muselo od té doby uplynout nejméně půl tuctu let a na události nebylo nic zvláštního, aby se mu to vepsalo do paměti, a přesto si dosud vybavoval každou podrobnost té chvíle – Patina úchvatná červená toaleta, měděné a rezavé kadeře třpytící se ve světle lampy, její rozkošně pihovatá tvář, když se ohlédla přes rameno, a veselý smích nad kyselou poznámkou komorné, že rudovlásky nemají nosit červenou.

Ale jděte, Parkerová, copak ještě nevíte, že nikdy nedělám to, co se má?

Bolest projela Jamiemu srdcem jako nůž a prudce vstal s náhlou, zoufalou potřebou odejít. „No, tak už nic takového nedělejte,“ zabručel a odvrátil se dřív, než některé z dvojčat mohlo postřehnout, co cítí. Kluci už vytrpěli dost; nepotřebují vidět ještě jeho bolest.

Přistoupil ke sporáku, kde paní Richmondová nakládala na talíře párky v těstíčku, a usilovně se snažil nabýt jakés takés duševní rovnováhy. „Můj komorník odešel ze služby, říkal Samuel. Nechal tu písemnou výpověď?“

„Nechal, mylorde.“ Odložila vařečku, vytáhla dopis z kapsy zástěry a předala mu ho.

Přelétl list očima, a ačkoliv dvojčata nebyla uvedena jako důvod komorníkova odchodu ze zaměstnání, Jamie tušil, že Hoskinsova touha přijmout místo u cestovní kanceláře Continental není nic jiného než výmluva.

„Jak víte, paní Richmondová,“ složil list a vsunul ho do náprsní kapsy, „zítra odjíždím do domu lorda Windermerea v Kentu. Doufám, že v nepřítomnosti chůvy Hornsbyové budete ochotná v mé nepřítomnosti pomoct Samuelovi s chlapci?“

„Samozřejmě, mylorde,“ odpověděla, ale jen blázen by uvěřil, že to znělo aspoň trochu ochotně.

Jamiemu však souhlasná odpověď stačila. „Děkuju,“ řekl a měl se k odchodu, avšak její hlas ho zastavil dřív, než se dostal ke dveřím.

„Mylorde?“

Zastavil se a ohlédl. „Ano?“

„Kdy…“ Podsaditá, malá žena si odkašlala. „Kdy bychom mohli očekávat příchod nové chůvy, jestli se smím zeptat?“

Jamie vrhl pohled přes rameno a shledal, že ho oba synové pozorují.

„Nenajmu další chůvu,“ zaměřil se znovu na kuchařku, zatímco za jeho zády zazněly výkřiky radostné úlevy.

Paní Richmondová však nesdílela nadšení chlapců z této zprávy. „Žádná chůva?“ zamumlala a maličko pobledla.

„Rozhodl jsem se, že nastoupí vychovatel. Nějaký přísný,“ dodal a zaznamenal s určitým uspokojením, že radostné výkřiky jeho synů vystřídalo úzkostlivé ticho. „Přísný zastánce disciplíny, kterému dám volnou ruku. Ten postaví ty moje synky do latě, paní Richmondová, to si můžete být jistá. Uchazeči o místo přijdou v úterý a do večera někoho najmu.“

„Úterý?“ Kuchařka těžce polkla. „To potrvá tak dlouho?“

„Jen proto, že musím odjet. Jsou to pouze čtyři dny.“

„Dlouhé čtyři dny, mylorde.“

„Budeme to muset nějak zvládnout.“

Odvrátil se, ale jak odcházel, neunikla mu reakce paní Richmondové, pronesená tlumeným hlasem za jeho zády.

„Vám se to řekne. Vy tu nebudete. Nikdy tady nejste.“

Většina mužů by za takovou impertinenci služebnou propustila, ovšem takový přepych si Jamie nemohl dovolit. Potřeboval veškerou pomoc, která se dala sehnat. Kromě toho nikdy nepovažoval za správné trestat lidi za to, že mluví pravdu.

Příštích několik dní strávil Jamie celkem produktivně. V odpočinkové atmosféře venkova, při výtečném rybaření a troše střílení tetřevů, aby se protáhli, slíbil plukovník Forrester podpořit Jamieho návrh vzdělávacího zákona, až se znovu sejde sněmovna.

Plukovník Forrester nebyl jediný, kdo si užíval pohostinnosti Windermereových. Pro Jamieho to byl vítaný odpočinek od obvyklého úmorného pracovního zatížení, ale nedělal si iluze, že by se Samuel a paní Richmondová těšili podobně příjemnému intermezzu, a v pondělí odpoledne se mu po návratu ulevilo při zjištění, že ani jeden z jeho dvou zbývajících sloužících se nerozhodl během jeho nepřítomnosti opustit domácnost.

Nicméně Jamie nechtěl pokoušet štěstí. Hned po návratu začal navštěvovat rozmanité londýnské pracovní agentury. Celé úterý rozmlouval s uchazeči, odhodlaný nejpozději do večera najmout vychovatele, ale pozdě odpoledne už se obával, že jeho cíl byl možná maličko nerealistický.

Navzdory inzerátu, který dal Galbraith do novin za něj, a úsilí agentur přišlo na pohovory jen dvanáct mužů, což jen potvrzovalo, že jeho synové už mají reputaci jaksepatří. A co hůř, poté co promluvil téměř se všemi z nich, nenašel Jamie ani jednoho, o jehož přijetí by i jen uvažoval.

Někteří byli tak bojácní, že poslat je nahoru do dětského pokoje by bylo jako hnát jehňátka na jatka. Jiní byli příliš staří a neduživí, aby udrželi krok s jeho energickými synáčky, jiní zas bolestně neschopní a další se zas příliš podobali jeho otci, než aby se mu to zamlouvalo. Jeden dokonce popisoval metody učení tak ukrutné, až Jamieho mrazilo při pomyšlení, že by kdy dostal na starost něčí děti.

A pak tu byli samozřejmě někteří tak nudní, až z nich člověk usínal.

„Lord Kenyon?“

Jamie sebou trhl při zvuku svého jména, otevřel oči a uviděl, jak na něj podsaditý muž upírá přes stůl tázavý pohled. „Ano, přesně tak, pane Partridgi,“ souhlasil kvapně, ačkoliv neměl zdání, s čím souhlasí. „Určitě máte pravdu.“

„Opakování je klíčem k výuce latiny, mylorde, jak zajisté víte. Adduco, adducere, adduxi…“

„Samozřejmě,“ přerušil ho a živá vzpomínka na lekce nenáviděné latiny se okamžitě vrátila, aby ho trýznila. „A váš přístup k matematice?“

„Můj přístup je stejný, mylorde, bez ohledu na předmět. Memorování je klíč k veškerému učení. Chlapci potřebují dril. Dril,“ opakoval a přitom důrazně bušil pěstí jedné ruky do dlaně druhé. „Nastavení jejich myšlení do kolejí správného uvažování prostřednictvím ustavičného opakování, to je to, co je připraví na Harrow.“

Protože tuto velebenou instituci sám navštěvoval, Jamie nepochyboval o tom, že jeho protějšek má pravdu, a přesto ho takové metody učení podivně neuspokojovaly. „To je obecně panující názor, já vím,“ podotkl a odmlčel se. Partridge byl nejlepší kandidát, s nímž dnes hovořil, a přesto jako by Jamie nedokázal pronést nabídku zaměstnání. Vzdělání měl dotyčný prvotřídní, posudky pochvalné a Jamieho situace byla zoufalá. Co ho nutí váhat?

„Usměrňování a memorování, to je všechno moc hezké,“ řekl po chvilce. „Ale netoužíte vštípit svým žákům ještě něco víc?“

„Víc, mylorde?“ zamžikal pan Partridge, zjevně zaražený. „Ale co může být víc?“

Věru, co. Na tuto otázku neznal odpověď ani sám Jamie. Zamyslel se nad tím, vstal a otočil se k oknu. Trochu zamžoural v jasném odpoledním slunci, které venku svítilo, zastínil si oči jednou rukou a zadíval se dolů, kde si Colin a Owen hráli v parku naproti přes ulici. Pokoušeli se pouštět draky a moc se jim to nedařilo, neboť dnešní vítr nebyl nijak silný.

Samuel seděl vedle nich na trávě, pozoroval je, ale pramálo napomáhal jejich úsilí. Jamie mu to nemohl mít za zlé. Ten chudák byl pravděpodobně vyčerpaný.

Znovu se zaměřil na své syny a pozoroval Colina, když se chlapec rozběhl po trávě a drak v podobě krabice poskakoval za ním po zemi. Hračce se podařilo vzlétnout a vystoupat asi do výše šesti metrů, než se zřítila zpátky dolů, rovnou na lavičku v parku, až mladík, který tam seděl, odhodil sendvič a vrhl se jí z cesty.

Drak narazil na lavičku právě tam, kde mladík předtím seděl. S rukama v bok si posunul hnědou buřinku do týla a chvilku hleděl na změť polámaných dřívek, roztrhaného hedvábí a střapců z dračího ocasu, pak se otočil ke Colinovi a něco řekl.

Jamie se okamžik obával, zda se muž nezlobí, ale nezdálo se, že by tomu tak bylo. Ukazoval na draka a gestikuloval pažemi, pravda, ovšem nevypadalo to, jako by chlapce plísnil. Místo toho jako by něco vysvětloval.

Ať říkali cokoli, muselo to být věru zajímavé, neboť Colin skutečně naslouchal. Owen také, protože se přestal pokoušet vypustit vlastního draka do vzduchu a blížil se přes trávník k bratrovi.

Jamie, neméně zaujatý, dál přihlížel, jak mladík odkládá tvídové sako a klobouk a pohazuje obojí na lavičku. Prohrábl si rukou neposlušnou kštici tmavých vlasů, otočil se k Samuelovi a ukázal na nedalekou bednu, přičemž si začal vyhrnovat rukávy.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vychovatelka na scestí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.