Přeložil:

JIŘÍ CHODIL

Fiona Valpy: Švadlenin dar

Vydání první

Copyright © 2019 by Fiona Valpy

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2459. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Dressmaker’s Gift vydaného

nakladatelstvím Lake Union Publishing, Seattle v roce 2019

Český překlad © 2021 Jiří Chodil

Odpovědná redaktorka Dana Chodilová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2021 Martina Černá

Přebal a vazba © 2021 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1665-9 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1666-6 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

Fiona Valpy

Švadlenin dar

Věnováno památce agentek Oddělení pro zvláštní operace (SOE), které za druhé světové války bojovaly společně s příslušníky francouzského hnutí odporu a které se nikdy nevrátily z koncentračních táborů Natzweiler-Struthof, Dachau a Ravensbrück:Yolande Beekmanové, Denise Blochové, Andrée Borrellové, Madeleine Damermentové, Noor Inayat Khanové, Cecily Lefortové, Veře Leighové, Sonie Olchanezké, Eliane Plewmanové, Lilian Rolfeové, Dianě Rowdenové, Yvonne Rudelattové

a Violette Szaboové.

A také jejich sestrám ve zbrani, jejichž jména

nebyla nikdy zaznamenána a jejichž příběhy zůstaly

až do dnešních dnů neznámé.

2017

Když se podíváte z dálky, zdá se, že ty šaty v barvě půlnoční modři jsou ušity z jednoho kusu krepdešínu. Elegantně stékají dolů po figuríně, na níž jsou nařaseny.

Stačí se na ně ale podívat opravdu pozorně a zblízka, a pochopíte… že je to jenom iluze, klam. Šaty jsou totiž ve skutečnosti sešity ze zbytků látky a z odstřižků, využit je každý kousek, a to tak chytře, že výsledkem je něco zcela nového, něco úplně jiného.

Uběhla už spousta let a šaty zestárly, látka zkřehla, takže je třeba ji chránit, pokud chceme, aby krejčovské dílo vyprávělo svůj příběh i příštím generacím. Proto je zaměstnanci muzea na výstavu vložili do prosklené vitríny. Jednu její stěnu tvoří zvětšovací sklo, aby si divák mohl pořádně prostudovat všechny detaily práce švadleny. Každý jednotlivý kousek byl k těm dalším přišit ručně, téměř neviditelnými stehy, tak malými a pravidelnými, jaké v současnosti zvládnou běžné šicí stroje. Lidé, kteří se na šaty přijdou podívat, žasnou nad jejich složitostí a nad tím, jak trpělivá musela být žena, která je kdysi ušila.

V té skleněné skříni je historie. Historie, která je součástí našich společných dějin, dějin patřících všem, ale také dílem mé vlastní, osobní historie.

Přišel ředitel muzea, aby zkontroloval, zda je vše v pořádku a zda je možné výstavu otevřít. Spokojeně přikývl a všichni pak zamířili do baru na skleničku, aby to oslavili.

Jenom já jsem se zdržela vzadu a těsně předtím, než jsem vitrínu konečně zavřela, jsem ještě jednou prsty přejela po jemných stříbrných korálcích, které přitahují oko diváka k výstřihu šatů. To je další chytrý detail. Trik, který má odvést pozornost od toho, že jsou šaty sešity z kousků. Má přilákat oko stejně, jako ho lákají hvězdy svítící na půlnoční obloze. Představovala jsem si, jak se v nich odráží světlo a jak vedou pohled pozorovatele vzhůru, k nakloněné šíji, k delikátní linii lícních kostí, k očím ženy, jež na sobě má tyto šaty. K očím, v nichž září stejné světlo jako v hloubkách těch skleněných perliček.

Zavřela jsem vitrínu, věděla jsem, že je vše připraveno. Zítra se otevřou dveře galerie, přijdou lidé a budou se obdivovat šatům, jejichž fotografie jako reklama na tuto výstavu visí na stěnách stanic metra.

A všichni si budou myslet, že šaty jsou ušity z jednoho kusu krepdešínu.

Pouze ti, kteří budou pozorní a podívají se zblízka, uvidí pravdu…

Harriet

Z tunelu v podzemí prudce vyrazil zatuchlý vzduch, rozvrkočil mi vlasy a skoro mi podrazil nohy, zrovna když jsem se s těžkým kufrem táhla po schodech ze stanice metra, abych se vynořila do oslňujícího světla pařížského odpoledne. Chodník byl plný turistů, loudajících se sem a tam a překážejících v provozu, studujících mapy a telefony ve snaze zjistit, kudy se dát dále. Rychle jako elegantní dravci se mezi těmito neohrabanými davy proplétali místní, aniž by udělali jediný zbytečný pohyb navíc. Byli už po vlastním městě vyhladovělí. Nedávno se sem totiž vrátili, aby si ho vzali zpátky po srpnu, stráveném někde u moře.

Provoz připomínal valící se proud – plný barev a zvuků – a já se na chvíli cítila napůl omámená. Točila se mi hlava z té směsice pocitů a dojmů, z toho pohybu, z toho zmatku, z toho vzrušení, že jsem ve městě, jež se mělo na následujících dvanáct měsíců stát mým domovem. Možná jsem v tuhle chvíli ještě vypadala jako turistka, ale doufala jsem, že to nebude trvat dlouho a každý si mě splete s rodilou Parisienne – Pařížankou.

Abych získala chvíli klidu na vzpamatování, dovlekla jsem kufr k zábradlí obkružujícímu vstup do stanice metra Saint-Germain-des-Prés, vytáhla jsem telefon a znovu si v něm pročetla ten mail, připomněla si všechny detaily. Ne že bych to potřebovala, text zprávy jsem znala do posledního slovíčka nazpaměť…

Drahá slečno Shawová,

navazuji na náš telefonní rozhovor a s radostí Vám oznamuji, že Vaše žádost o roční stáž v Agence Guillemet byla úspěšná. Blahopřeji!

Jistě si vzpomínáte na má slova, že Vám bohužel jako stážistce můžeme nabídnout pouze minimální mzdu, mám proto radost, že to mohu vynahradit nabídkou ubytování v bytě přímo nad kanceláří.

Jakmile si vyřídíte všechny věci spojené s cestou, potvrďte mi, prosím, datum a hodinu svého příjezdu.

Těším se, že Vás již brzy budu moci uvítat osobně.

S pozdravem,

Florence Guillemetová

ředitelka

Agence Guillemet, Relations Publiques

Rue Cardinale 12, Paris 75000

Pořád jsem ještě nemohla uvěřit, že se mi podařilo Florence přesvědčit, aby mě přijala. Vedla PR agenturu specializující se na oblast módy a zaměřující se především na menší společnosti a začínající podniky, které si pro propagaci nemohly dovolit zaměstnat vlastní lidi. Stážistky obvykle nepřijímala vůbec, ale můj dopis a životopis ji nakonec přesvědčily. (Dvakrát mi vůbec neodepsala, pak si ale zřejmě uvědomila, že jí nedám pokoj, dokud nedostanu odpověď, a zavolala mi.) To, že jsem byla ochotná pro ni celý rok pracovat za minimální mzdu, v kombinaci s mou plynulou francouzštinou vedlo k formálnějšímu pohovoru přes Skype. A pak už zafungovalo skvělé doporučení mého přednášejícího z univerzity, zdůrazňující, že mám opravdový zájem o módní průmysl, a mé odhodlání opravdu tvrdě pracovat… Abych to zkrátila – prostě mě nakonec vzala.

Byla jsem připravená najít si pronájem na některém z nechvalně známých pařížských předměstí a použít k tomu malé dědictví, které mi podle matčiny poslední vůle připadlo. Nabídka ubytování přímo nad kanceláří byla pro mě tedy fantastický bonus. Dostala jsem tak možnost bydlet přímo v té budově. V budově, která mě vlastně přiměla k tomu, abych usilovala o místo stážistky právě v Agence Guillemet.

Obvykle na osud nevěřím, ale v tomhle případě jsem měla pocit, jako by existovala jakási tajemná síla, která mě táhla do Paříže. Na bulvár Saint-Germain. Právě sem.

Do budovy na fotografii…

Našla jsem tu fotografii v lepenkové krabici s dalšími věcmi po matce. Byla zasunutá v té nejzazší polici ve skříni v mé ložnici. Myslím, že vím, kdo ji zastrčil tak hluboko. Musel to být otec. Možná ji chtěl ukrýt mimo můj dosah do té doby, než vyrostu natolik, že budu připravena na to, co se v ní skrývá. Možná předpokládal, že do té doby uplyne dost roků, hrany mého smutku se obrousí a to, co se v krabici skrývá, mě už tolik bolet nebude. A možná ji tam schoval proto, že cítil vinu. Možná chtěl krabici zastrčit někam, kde ji neuvidí ani on, ani jeho nová manželka, takže jim nebude připomínat, jakou roli sehráli v tom nesnesitelném smutku, který matka cítila. Ve smutku, jenž ji nakonec přinutil vzít si život.

Objevila jsem tu krabici jednoho deštivého dne, když jsem byla doma z internátu na velikonoční prázdniny. Přestože se otec opravdu snažil – mohla jsem si vybrat pokoj, nechal mě zvolit barvu, jakou bude vymalovaný, mohla jsem si uspořádat knihy, plakáty a další výzdobu, které jsem si vzala s sebou, jak mně to vyhovovalo –, nikdy jsem ten dům, který si s mou macechou pořídili, necítila jako „domov“. Pořád to byl jejich dům, ne můj. Bylo to místo, kam jsem musela jít a žít v něm, když můj domov náhle přestal existovat.

Toho deštivého dubnového dne jsem se nudila. Nudily se i obě mé mladší nevlastní sestry, což znamenalo, že po sobě nejdříve jenom poštěkávaly, pak se začaly častovat stále urážlivějšími jmény, až to přerostlo ve výživnou hádku, doplněnou křikem a boucháním dveřmi.

Schovala jsem se do svého pokoje, zastrčila si do uší špunty sluchátek a pokusila se pomocí hudby všechny ty zvuky přehlušit. Seděla jsem se zkříženýma nohama na posteli a listovala si v nejnovějším čísle Vogue. Dostala jsem předplatné od macechy jako vánoční dárek – poté, co jsem si o ně sama řekla. Vždycky jsem si vychutnávala tu chvíli, kdy jsem otevřela nejnovější číslo časopisu a začala si jednu po druhé prohlížet ty lesklé stránky, studovat vzorky luxusních parfémů a krémů, nahlížet do okouzlujícího světa vysoké módy. V tomto čísle se všechno točilo kolem modelky v petrklíčově žlutém tričku, které mělo charakterizovat „pastelové tóny raného léta“. Vzpomněla jsem si, že podobné tričko mám, že musí být někde mezi oblečením na léto, které jsem si na podzim předchozího roku pečivě vyprala a složila… a zasunula někam dozadu na horní polici, protože nastal čas na teplejší topy a svetry.

Odložila jsem časopis a přitáhla si židli od stolu ke skříni. Zašátrala jsem po hromádce letních topů a nahmatala konečky prstů roky změklý karton krabice, zatlačené na polici až úplně dozadu.

Nikdy dříve jsem si jí nevšimla. Možná proto, že jsem nebyla dost vysoká na to, abych viděla, co je na ní napsáno. Ale teď, když jsem se postavila na špičky a přitáhla si ji blíže k sobě, jsem uviděla, že je zalepená papírovou páskou, na které je fixem napsáno jméno mé matky.

Pastelové tóny raného léta byly okamžitě zapomenuty. Stáhla jsem krabici dolů a zjistila, že vedle matčina jména – Felicity – je rukou mého otce naškrábáno: „Papíry/fotografie atd. Pro Harriet“.

Přejela jsem prsty po těch písmenech, a když jsem se dívala na svoje a její jméno napsané takhle vedle sebe, zalily se mi oči slzami. Široká hnědá páska za ty roky ztratila všechnu přilnavost, stačilo se jí lehce dotknout a od kartonu s jemným zapraskáním odpadla. Rukávem jsem si otřela slzy a otevřela krabici.

Hromada papírů uvnitř působila dojmem, že je tam někdo jenom tak narychlo a spíše náhodně naházel, dokumenty nebyly v žádném smysluplném pořádku, byly to vlastně všechno jenom útržky ze života mé matky, které se ocitly na hromádce „pro Harriet“ a v hnědé krabici, ne v černém igelitovém pytli na odpadky.

Rozložila jsem to všechno na podlaze ložnice a začala to třídit – na jednu hromádku oficiální dokumenty – její starý řidičský průkaz a pas –, na druhou má vysvědčení ze staré školy a přání k narozeninám, která jsem pro ni vyrobila a za všechny ty roky jí dala. Rozplakala jsem se při pohledu na neumělou kresbu nás dvou, jak spolu samy kamsi ruku v ruce jdeme. A i přes slzy jsem se musela usmát, když jsem si uvědomila, že už tehdy jsem obrázku dala módní rozměr. Dalo se to vytušit z velkých knoflíků na našich šatech a z barevných kabelek, které ladily s oblečením. Přání, která jsem k obrázkům připojila, se vyvíjela. Na začátku to byla neohrabaná tiskací písmena, to jsem ještě chodila do školky, pak se proměnila v úhledný rukopis, který do mě vtloukly první školní roky. Ze všech byla cítit láska, kterou jsem jí dávala najevo. Láska, jíž si tolik cenila, že si přání chtěla uchovat navždy. Možná jsem si to jenom představovala, ale zdálo se mi, že i po všech těch letech obrázky voní – velmi slabě – parfémem, který vždy používala. Při vzpomínce na tu sladkou květinovou vůni se mi okamžitě živě vybavila i představa černé lahvičky se stříbrným uzávěrem, kterou měla vždy na toaletním stolku, francouzský parfém Arpège.

Ani všechny moje obrázky a to, co jsem jí k nim napsala, nakonec nestačily. Nepodařilo se jim dostat ji z bezedné bažiny osamělosti a smutku, který ji nakonec přemohl a stáhl dolů tak hluboko, že viděla jediný únik, a to smrt. Její jméno, Felicity – štěstí –, mi připadalo jako vrchol ironie. Byla všechno, jenom ne šťastná. Působila tak snad jen tehdy, když hrála na klavír a utápěla se v hudbě, kterou vytvářela, zatímco její ruce lehce hladily klávesy. Hrdlo se mi sevřelo okolo čehosi, co jsem cítila jako fyzickou tíži. Okolo smutku těžkého a tvrdého jako kámen, zatímco jsem ta přání odkládala na hromádku. Důkaz toho, že mě matka milovala, ale ne tolik, aby ji ta láska dokázala zachránit.

Konečně jsem se dostala na dno krabice, odložila jsem stranou všechny papíry a osušila si oči. Mou pozornost teď zaujal balíček fotografií, ležící úplně dole.

Nahoře byla jedna, při pohledu na niž jsem na chvíli přestala dýchat. Na tom obrázku byla ona, držela mě v náručí, mé vlasy připomínaly svatozář, jak jimi prozařovalo světlo linoucí se do pokoje oknem vedle nás. V tom světle matka vypadala jako renesanční madona, zlatá zář zalila mé rysy, ale vypadalo to, jako by ten jas vycházel z jejích očí, jako by mě osvětlovala láska, když na mě hleděla. Na jejím zápěstí se dal jasně rozpoznat zlatý náramek, který jsem v tu chvíli měla sama na ruce. Otec mi ho dal k mým šestnáctým narozeninám a řekl mi, že patřil mé matce a před ní její matce. Od té doby jsem ho neodložila. Na fotografii jsem viděla i některé přívěsky, které jsem na něm stále měla – miniaturní Eiffelovu věž, cívku nití a náprstek.

Musel to vyfotit táta, došlo mně. Kdysi dávno, když jsme byli jen my tři a stačilo nám to. Když jsme si byli vším.

Odložila jsem fotografii stranou. Rozhodla jsem se, že si ji dám do rámečku, který budu mít na parapetu okna u postele ve svém pokoji, až se vrátím do školy. Že tam bude stát tak, abych se na ni mohla každý den dívat a nemusela si dělat hlavu s tím, že to rozčiluje tátu nebo dráždí macechu, protože si nechce připomínat ženu, která byla před ní, protože si nechtějí připomínat něco, na co by oba nejraději zapomněli. Jako by nestačilo, že jim ji připomínám já, kdykoliv sem přijedu.

V krabici bylo také několik mých školních fotografií. Na jedné jsem seděla v bílé halence a námořnickém svetru, byla jsem strnulá, za mnou nebesky modré pozadí, já se opatrně a nedůvěřivě usmívala… Probírala jsem je všechny, jednu po druhé. Na všech svítily mé rusé, skoro bílé vlasy, jednou jsem je měla z obličeje stažené modrou stuhou, jindy spletené do úhledného copu. Co se ale neměnilo, byl můj opatrný a nedůvěřivý výraz.

Vytáhla jsem poslední z těchto fotografií, ležela na úplném dně krabice. Když jsem odklopila přední stranu z krémového kartonu, pod níž byl snímek ukryt, vypadla mi odtamtud do klína jiná fotografie. Stará a černobílá, stářím zkroucená a zažloutlá. Nepatřila tam. Musela se tam dostat omylem, náhodou s hromadou fotografií z matčina života.

Něco na tom obrázku – úsměvy tří dívek, které zachycoval, nebo elegantně střižené linie šatů, jež měly na sobě – mě zaujalo. Vyzařovala z nich kontinentální elegance. Podívala jsem se pozorněji a potvrdila si, že mě první dojem nezklamal. Dívky stály před výlohou, na níž bylo namalováno číslo budovy – 12 – a slova Delavigne, Couturier. Došla jsem s fotografií k oknu, abych si ji mohla prohlédnout v lepším světle, a povedlo se mi přečíst i další slova na smaltované tabulce na stěně domu. Byla nezaměnitelně francouzská – Rue Cardinale – 6e arrondissement.

Tu dívku nalevo jsem poznala. Měla stejně jemné rysy, stejně světlé – rusé – vlasy a stejně křehký úsměv jako moje matka, ta podoba byla zřejmá. Byla jsem si jistá, že je to moje babička Claire. Matně jsem si vybavovala její podobu z dob, kdy jsem listovala ve starých rodinných albech (kde jen ta alba teď asi jsou?) a matka mi vyprávěla, že se narodila ve Francii. Nikdy však o ní neřekla nic víc a mně až teď začalo připadat podivné, že kdykoliv jsem se jí na svou francouzskou babičku zeptala, změnila téma.

Otočila jsem obrázek a na jeho rubové straně jsem uviděla kudrlinkovým rukopisem napsána tři jména – Claire, Vivienne, Mireille – a slova Paris, Mai 1941.

Věděla jsem, že se chytám stébla trávy, ale něco na té staré fotografii – na tom nikam nezařaditelném úlomku z historie matčiny rodiny – tvořilo významnou část čehosi, co jsem chápala jako součást svého dědictví. Z té strany mé rodiny toho zbylo tak málo, že pro mě i toto křehké spojení s jedním z mých dávných předků mělo obrovský význam. Fotografii jsem pak měla v rámečku vedle snímku matky s dítětem po celý zbytek doby, kdy jsem chodila do internátní školy, a potom i na univerzitě. A přestože jsem se o módní průmysl začala opravdu vážně zajímat už předtím, než jsem objevila zapomenutou fotografii v lepenkové krabici, obraz těch tří elegantních dívek stojících na rohu ulice před více než čtyřiceti lety určitě sehrál velkou roli v tom, kudy se ubíraly mé sny. Možná jsem lásku k módě měla prostě v krvi, ale fotografie mé sny pomohla formovat. Bylo to jako osud, když jsem se na školním výletě do Paříže vydala na tu adresu – Rue Cardinale 12– a zjistila jsem, že stojím před výkladní skříní s nápisem Agence Guillemet, Relations Publiques (spécialiste Mode). V tu chvíli někdo jakoby rozhodl o mé budoucnosti. Bylo to znamení, které mě definitivně navedlo na cestu k profesi, kterou jsem teď chápala jako jedinou pro sebe předurčenou. Ovšem když jsem končila studia obchodu v kombinaci s francouzštinou, neměla jsem ještě ani představu o tom, že bych kdy mohla v téhle agentuře, zabývající se PR v oblasti módy, usilovat o místo stážistky.

Dlouho jsem váhala, než jsem se agenturu rozhodla oslovit. Chybělo mi sebevědomí, abych to, o čem jsem snila, prostě a jednoduše udělala. A navíc jsem necítila žádnou podporu z otcovy strany. Vždycky jsem měla spíše pocit, že se mě táta snaží od módy odrazovat, a zdálo se, že s mou volbou povolání nesouhlasí. Mě ale vzrušoval pohled na tu černobílou fotografii stojící vedle notebooku, měla jsem pocit, jako by se z ní na mě babička Claire a její dvě kamarádky usmívaly a volaly: „Tak kde jsi? Na co čekáš? Pojď nás najít!“

A teď jsem se tedy ocitla v Paříži. Bylo zářijové odpoledne, narovnala jsem se, sundala si bundu a uhladila si vlasy a místo toho, abych se i s kufrem na tom chodníku plném lidí otočila a prchala odtud, stiskla jsem bzučák na dveřích kanceláře. Okna z tabulového plochého skla napůl zakrývaly rolety s logem Agence Guillemet, aby dovnitř nevpouštěla ostrou záři odpoledního slunce, takže jsem v nich viděla vlastní odraz, výraz vyděšeného králíka, a uvědomila si, že mi srdce bije jako zvon.

Dveře se s cvaknutím otevřely a já vstoupila do tlumeně osvětlené recepce.

Stěny natřené diskrétně světle šedou barvou – jak francouzské! – byly ověšeny zarámovanými titulními stránkami módních časopisů – Vogue, Paris Match, Elle – a dalšími fotografiemi ze světa módy. Na první pohled jsem poznala, kteří z velkých fotografů z tohoto světa tiskli spoušť fotoaparátu – Mario Testino, Patrick Demarchelier, Annie Leibovitzová. V prostoru postávalo pár minimalistických pohovek, potažených vysoce nepraktickým čalouněním v barvě slonové kosti, mezi nimi nízký stolek, na něm byly poházené módní časopisy v nejrůznějších jazycích. Na chvíli jsem si dovolila představit, že se s úlevným povzdechnutím svalím na jednu z těch pohovek, zuju si boty a nechám odpočinout nohám, oteklým po dlouhé cestě.

Místo toho jsem postoupila k pultu a potřásla si rukou s recepční, která zpoza něj vyšla, aby se se mnou pozdravila. Jako první věci jsem si na ní všimla záplavy temných vlasů, jež jí ohraničovaly obličej a dopadaly přes ramena. A druhou věcí byla ta elegance, lehká a přirozená, jako když člověk dýchá. Na sobě měla malé černé, seděly jí jako druhá kůže a mazlivě objímaly křivky její postavy, na nohách měla ploché balerínky, zjevně necítila potřebu si vysokými podpatky přidávat nějaké centimetry navíc – a ne že by jich měla mnoho. Najednou jsem se cítila trapně – humpolácká a nemotorná v botách na vysokých podpatcích, upjatá ve formálním, na míru šitém kostýmku a přiléhavé bílé halence, nyní zmačkané po dlouhé cestě a zpocené.

Naštěstí tu byla třetí věc, které jsem si všimla, důležitější než ty první dvě, kvůli nimž bych ji dokázala mít nerada. A to byl přátelský úsměv, který jí rozzářil tmavé oči, když mě vítala a říkala: „Ahoj, vy musíte být Harriet Shawová. Jsem Simone Thibaultová. Jsem moc ráda, že vás poznávám. Už jsem se na vás těšila… že budu mít společnost. Budeme spolu totiž bydlet v tom bytě nahoře.“ Když mluvila a gestikulovala u toho, temné vlasy jako by jí ožily. Okamžitě jsem pookřála a ulevilo se mi. Ne, tohle nebyla žádná hloupá hubená francouzská módní maniačka z mých představ budoucích kolegyň.

Simone mi schovala kufr za svůj stůl a pak mě odvedla dveřmi v zadní části recepce. Ocitla jsem se v místnosti plné diskrétního cvrlikání telefonů a tichého mumlání hlasů, typické kakofonii rušné kanceláře agentury zabývající se propagací a reklamou světa módy. Jeden z přibližně půl tuctu zaměstnanců – manželů účtů a jejich asistentů – se postavil, aby mi potřásl rukou, ostatní v místnosti byli ale plně pohlceni svou prací a měli čas jen krátce pokývnout, když jsme procházely kolem. Simone se zastavila přede dveřmi na vzdáleném konci místnosti a zaklepala. Po chvíli se ozval hlas: „Entrez!“ A já se ocitla před širokým mahagonovým stolem, za kterým seděla ředitelka agentury Florence Guillemetová.

Zvedla oči od obrazovky počítače a sundala si brýle s tmavými obroučkami. Byla bezvadně oblečená v nejelegantnějším kalhotovém kostýmu, jaký jsem kdy viděla. Chanel, možná? Nebo Yves Saint Laurent? Blonďaté vlasy s decentním melírem měla ostříhané tak, aby vynikla výška jejích lícních kostí a linie čelisti, která s věkem už začínala vykazovat první známky měknutí. Oči měly barvu teplého jantaru a zdálo se, že jimi vidí přímo skrz mě.

„Harriet?“ ujistila se.

Přikývla jsem a cítila se hloupě, protože mě právě zasáhla velikost toho, do čeho jsem se pustila. Rok!? Co budu dělat rok v téhle prvoligové agentuře pro styk s veřejností? V hlavním městě světa módy? Co tu dělám? A jak dlouho jim bude trvat, než zjistí, že jsem k ničemu? Čerstvě vypadlá z univerzity… Jak bych mohla být pro ně čímkoliv přínosná?

Ale pak se usmála. „Připomínáte mi mě samotnou před mnoha lety, když jsem v oboru začínala. Tím, že jste se sem dostala, jste prokázala odvahu a odhodlání. Možná si v tuhle chvíli připadáte… trochu vyvedená z míry?“

Znovu jsem jenom němě přikývla, stále neschopná najít slova…

„To je jen přirozené. Máte za sebou dlouhou cestu a musíte být unavená. Simone vás teď dovede do bytu a nechá vás se tam trochu usadit. Budete mít víkend na to, abyste se sebrala. Do práce se pustíme až v pondělí. Někdo další se nám tu teď bude hodit. Máme plné ruce práce s přípravami na Týden módy.“

Úzkost, kterou jsem cítila, se po zmínce o pařížském Týdnu módy – jedné z nejdůležitějších událostí v kalendáři haute couture – zvětšila ještě o něco více, což se muselo dát vyčíst z mého výrazu, protože se mě hned pokusila uklidnit: „Nedělejte si starosti. Zvládnete to.“

Konečně se mi podařilo najít hlas a zamumlat: „Merci, madame Guillemetová.“ Potom jí ale zase zazvonil telefon na stole a ona nás mávnutím ruky napůl pozdravila, napůl odehnala, a už se natahovala po sluchátku.

Simone mi pomohla vyvléct kufr po pěti ramenech strmých a úzkých schodů. Vysvětlila mi, že první patro slouží jako fotografické studio, které se pronajímá fotografům na volné noze. Nakoukly jsme dovnitř, když jsme šly kolem. Byla to jedna obrovská místnost s čistě bílými stěnami, prázdná, kromě dvou složených zástěn v jednom rohu. S těmi vysokými okny a vysokým stropem musela být dokonalým prostorem pro módní fotky.

Další tři patra byla pronajata jako kanceláře. Z mosazných štítků na dveřích se dalo vyčíst, že místnosti jsou obsazeny účetní firmou a fotografem. „Florence musí nechat budovu, aby si na sebe vydělala,“ pokrčila Simone rameny. „A v Saint-Germain si chce kancelář pronajmout každý. Podmínkou ale je, že pokoje úplně nahoře se zkrátka nepronajímají, protože je potřebujeme pro sebe. Naštěstí pro tebe a pro mě!“ Simone se rozhodla mi tykat, a já z toho měla radost.

Horní patro budovy, choulící se pod okapem, bylo tvořeno řadou malých místností, z nichž pár sloužilo jako skladiště plná kartoték, krabic se starými dokumenty, nefungujících počítačů a hromad časopisů. Simone mi ukázala stísněnou kuchyňku, kam se vešla jen lednice, sporák a dřez, a obývací pokoj, který měl kulatý stolek jako v pařížském bistru se dvěma židlemi v jednom rohu a malou pohovku přitlačenou ke zdi na opačné straně. Malý prostor více než vynahrazoval šikmý světlík v nízkém stropu, kterým sem dopadaly sluneční paprsky. Když jsem se postavila na špičky a natáhla krk, viděla jsem pařížské panorama a zahlédla jsem i střechu kostela svatého Heřmana, po němž nese bulvár Saint-Germain své jméno.

„A tohle je tvůj pokoj,“ oznámila Simone a otevřela další dveře. Bylo to maličké, akorát tak na jednu železnou postel, komodu a volně stojící věšák na šaty, který nejspíš kdysi dávno stával v nějakém skladišti, odkud ho zachránili těsně předtím, než by skončil ve smetí.

Když jsem vklouzla pod zkosený strop, viděla jsem malým čtvercovým arkýřovým oknem moře břidlicových střech, nad které se k modrému nebi tyčil les komínů a televizních antén.

S úsměvem jsem se otočila k Simone.

„Je to malé, ale…,“ omluvně pokrčila rameny.

„Je to perfektní,“ rozzářila jsem se. A myslela jsem to vážně. Protože tato malá místnost byla moje. Můj vlastní prostor pro příštích dvanáct měsíců. A najednou, nevím, jak se to mohlo stát, když jsem tu byla poprvé a jenom pár chvil, jsem měla pocit, že sem patřím. Že tu jsem doma.

Jediné, co mě s tímhle místem spojovalo, byla stará, roky a roky zapomenutá fotografie, objevená náhodou na dně krabice, do které jsem se zanořila proto, abych si oživila úplně jiné vzpomínky. Ale jako by to na mě čekalo. A protože jsem ve svém životě neměla žádné jiné pevné vazby, stalo se toto spojení, jakkoliv jemné a křehké jako tenounká hedvábná nitka zkřehlá časem, pevným lanem, jež mě ovinulo a spojilo mě s touto místnůstkou v neznámé budově v cizím městě. Přitáhlo mě to sem a já se potřebovala dozvědět, kam mě to zavede dále, sledovat své vlastní kořeny propastí času, který odplynul, ponořit se do ní,  překlenout generace a dostat se na začátek tohoto příběhu.

„No, měla bych se vrátit do práce.“ Simone se podívala na hodinky. „Do začátku víkendu zbývá oficiálně ještě jedna hodina. Nechám tě vybalit. Uvidíme se později.“ Vyklouzla ven, dveře zaklaply a já už slyšela, jak sbíhá dolů po schodech.

Otevřela jsem kufr a hrabala se pod vrstvami pečlivě složeného oblečení, dokud jsem konečky prstů nezavadila o tvrdé okraje rámečku, bezpečně zabaleného do vlněného svetru.

Oči tří mladých žen na fotografii jako by se dívaly přímo na mě. Snad potisící jsem se pokusila vyčíst něco z jejich tváří. Něco, co by mi prozradilo trochu více o tom, jak žily. Postavila jsem obrázek na komodu vedle úzké postele a více než kdy jindy jsem si uvědomovala, jak moc jsem bez kořenů a jak důležité je pro mě zjistit o těch třech dívkách více.

Nejen proto, abych se dozvěděla, kdo byly ty tři. Hlavně proto, abych zjistila, kdo jsem já.

Oknem se do pokoje linuly zvuky z ulice, hlasy lidí, oslavujících konec dalšího pracovního týdne a spěchajících domů. Právě jsem na věšák pověsila poslední šaty, když se dveře bytu otevřely. „Ťuky ťuk,“ zatrylkovala Simone. Objevila se ve dveřích mého pokoje a zamávala na mě lahví pokrytou vysráženými kapkami vody z chladu bílého vína uvnitř. „Dáš si skleničku? Říkala jsem si, že bychom měly tvůj první večer v Paříži trochu oslavit.“ Zvedla nákupní tašku, kterou držela v druhé ruce, a pokračovala: „Mám k tomu i něco na zub, protože jsi ještě určitě neměla čas se tu kolem porozhlédnout. Zítra ti ukážu, kde co je.“

Rozhlédla se po místnosti a pohledem schválila těch pár věcí, které jsem si tu rozmístila, abych si to zabydlela – několik knih u postele vedle lahvičky parfému a malované porcelánové dózy, která mi sloužila jako šperkovnice pro tu hrstku kousků, které jsem měla: několik párů náušnic a šňůru perel. Také jsem do ní na noc dávala svůj náramek.

Potom si všimla fotografie, odložila tašku s nákupy a shýbla se, aby se na ni mohla podívat zblízka.

Ukázala jsem na blondýnku nalevo. „To je moje babička Claire, stojí před touhle budovou. Ona je důvod, proč jsem tady.“

Simone na mě pohlédla s nedůvěřivým výrazem. „A tohle,“ řekla a ukázala na postavu napravo, „je zase moje babička, Mireille. Stojí tam s tvojí babičkou Claire.“

Rozesmála se a mně poklesla čelist úžasem.

„Děláš si srandu!“ vykřikla jsem. „To je přece neuvěřitelná náhoda.“

Simone nejdříve přikývla, vzápětí ale zavrtěla hlavou. „Třeba to vůbec není náhoda. Já jsem tu, protože mě babička inspirovala vyprávěním o tom, jak žila v Paříži za války. A kvůli tomu a kvůli světu módy, na který vzpomínala, pracuju v Agence Guillemet. Vypadá to, že máme obě podobnou minulost.“

Pomalu jsem přikývla, uvažovala jsem o tom, vzala jsem přitom zarámovaný obrázek a podívala se zblízka, abych si lépe mohla prohlédnout Mireillinu tvář. S těma smějícíma se očima a pramínky vlasů, které se odmítaly dát zkrotit stužkou, jíž si je stáhla z čela, připomínala Simone. Nebo jsem si to aspoň představovala.

Ukázala jsem na třetí postavu, mladou ženu uprostřed. „Zajímalo by mě, kdo je to? Na zadní straně obrázku je napsáno její jméno: Vivienne.“

Simonin výraz se najednou proměnil a na okamžik jsem měla pocit, že jsem v něm zahlédla cosi zvláštního. Něco, co jsem nedokázala pořádně identifikovat, možná záblesk smutku, strachu nebo snad bolesti…? Určitě tam ale byla ostražitost. Ale pak to najednou zase zmizelo a už byla zpátky ta veselá dívka. „Myslím, že to byla jejich kamarádka, ta Vivienne, že tu s nimi také žila a pracovala. Není to úžasné, když si pomyslíš, že všechny tři pracovaly právě tady, pro Delavigne?“

Představovala jsem si to, nebo se opravdu pokoušela odvrátit mou pozornost od Vivienne?

Simone pokračovala: „Babička Mireille mi vyprávěla, že za války spávaly tady v těch místnostech nad ateliérem.“

Najednou jsem měla pocit, že slyším zvuk smíchu, odrážejícího se od stěn stísněného bytu, uprostřed něhož sedí Claire, Mireille a Vivienne.

„Můžeš mi říct něco víc o tom, jak tu tvoje babička tenkrát v těch čtyřicátých letech žila?“ vyhrkla jsem dychtivě. „Třeba mi to pomůže najít odpovědi na některé otázky, které mám ohledně své rodinné historie.“

Simone pohlédla se zamyšleným výrazem na fotografii. Pak zvedla oči k mým a řekla: „Můžu ti vyprávět, co vím o příběhu Mireille. A to je spojeno s příběhy Claire a Vivienne. Ale, Harriet, některé otázky by sis měla pokládat jenom tehdy, když si seš naprosto jistá, že chceš znát odpovědi.“

Stále se mi přitom upřeně dívala do očí. Měla jsem si snad odepřít tuto příležitost zjistit něco více o jediné rodině, s níž jsem cítila spojení?

Když jsem si to představila, projel mnou pocit takového zklamání, až se mi zatajil dech.

Uvažovala jsem o křehké nitce, proplétající se všemi těmi roky zpět, poutající mě k mé mámě Felicity a tu zase k její matce Claire.

A tak jsem jenom kývla. Ať už ten příběh bude jakýkoliv, potřebovala jsem vědět, kdo ve skutečnosti jsem.

1940

Paříž byla teď úplně jiná.

Některé věci se samozřejmě nezměnily: vykřičník Eiffelovy věže stále přerušoval vodorovnou linii panoráma, Sacré-Cœur stále trůnil na vrcholu kopce na Montmartru a shlížel na obyvatele města, chodící do práce, stříbrná stuha Seiny se pořád točila mezi paláci, kostely a veřejnými zahradami, kličkovala pod masivními zdmi katedrály Notre-Dame na Ile de la Cité a převalovala se pod mosty, spojujícími pravý a levý břeh řeky.

Něco se ale změnilo. Nebylo to jenom tím, co bylo vidět na první pohled – skupiny německých vojáků pochodujících po bulváru a vlajky, třepetající se ve větru, ostře a výhružně kontrastující s šedavými zdmi. Když procházela pod těmi prapory, šustění plátna, černého a bílého svastikou na krvavě červeném pozadí, přišlo Mireille stejně hlasité jako bombardování. Ne, bylo to v něčem jiném, v něčem mnohem méně hmatatelném, ale stejně tak přítomném, když kráčela z nádraží Gare Montparnasse k bulváru Saint-Germain. Bylo to vidět v tom poraženeckém pohledu ve sklopených očích lidí, spěchajících kolem ní. Bylo to slyšet v té drsné a monotónní němčině ozývající se od stolků před kavárnami a bary. Domů ji zaháněl pohled na vojenská vozidla nesoucí nacistické insignie. Ty ponuré symboly, jichž se zdálo být plné město, jež zaplavily všechny jeho ulice.

Poselství bylo jasné. Hlavní město její vlasti již nepatřilo Francii. Bylo opuštěno vládou země, předáno jejími politiky jako nevěsta do narychlo sjednaného manželství.

A i ti, kteří stejně jako Mireille před několika měsíci odtud uprchli před německou záplavou a teď se vraceli, nacházeli jiné město. Měnící se město. A měnili se i jeho obyvatelé. Měli svěšenou hlavu, protože všechno kolem jim připomínalo tu potupu: Paříž byla v německých rukou.

Odpolední světlo začalo protahovat stíny vrhané okenními rámy po široké ploše pracovního stolu a Claire se sklonila trochu blíže k sukni, na kterou našívala ozdobný prýmek. Dokončila práci několika rychlými stehy a pomocí nůžek, které jí visely na stuze kolem krku, nit odstřihla. Nemohla si pomoci, zívla, narovnala se a protřepnutím hlavy se pokusila překonat bolest z celodenní práce, jež jí vystřelovala z týlu.

V ateliéru teď vládla nuda, spousta švadlenek byla pryč, takže si nebylo s kým v pauzách mezi prací popovídat, zasmát se. Šéfová, slečna Vannierová, měla ještě horší náladu než obvykle. Jak práce přibývalo, nutila švadleny šít rychleji, aby jim pak vyčetla sebemenší chybu, i takovou, kterou Claire vůbec nebyla s to postřehnout.

Doufala, že se některé z kamarádek vrátí, že přijedou zpět těmi zvláštními vlaky, které zařídili noví vládcové města, aby dostali zpět do Paříže ty, kteří dělali město městem, a že pak se už nebude v pokojíčku nahoře pod okapem cítit tak osamělá. Celé město jako by oproti dřívějšku ztichlo, ale pořád to nebylo nic proti tomu děsivému tichu, jež zavládlo, když začal zákaz vycházení. V těch temných hodinách vládlo ticho, ale současně to vlastně ticho nebylo, protože budova si skřípala a mumlala sama pro sebe. Claire měla někdy pocit, že v noci slyší kroky, a pak si přetahovala přikrývku přes hlavu, protože si představovala, jak dovnitř vnikají němečtí vojáci a hledají další lidi, které by odvedli.

Claire sice byla jednou z nejmladších švadlen, ale před tím červnovým dnem, kdy Paříž padla do rukou nacistům, odtud neutekla. Ne, v žádném případě se nechtěla vracet jako ustrašené děcko zpátky do Bretaně, do malé rybářské vesnice Port Meilhon, odkud se jí teprve nedávno podařilo uniknout. Do díry, kde nikdo neměl sebemenší smysl pro styl a kde žili muži buď příliš staří, nebo páchnoucí po sardinkách. Nebo obojí současně. S lehkomyslností mládí se rozhodla využít šance a v Paříži zůstat. A ukázalo se, že se rozhodla správně, protože vláda Francie se vzdala, aby Němci město nezničili. Odjezd několika starších švadlen jí dal příležitost pracovat na zajímavějších objednávkách, na šatech navržených v salonu v přízemí. Věřila, že tohle je cesta, jak upoutat pozornost pana Delavignea a splnit si svůj sen stát se nejprve asistentkou v salonu a později modistkou. A skoncovat s dřinou, kterou představovala práce švadleny a která by jí jinak byla osudem ještě řadu, řadu let.

Představovala si sebe samotnou, oblečenou v nádherných na míru šitých šatech a s vlasy spletenými do elegantního drdolu, jak radí nejlepším klientům salonu Delavigne v otázkách nejposlednější módy. Bude mít vlastní stůl, malou pozlacenou židli a tým asistentů, kteří jí budou říkat „slečno Meynardierová“, a pokud jim řekne „skočte“, zeptají se jenom „jak vysoko?“.

Šéfová zapnula elektrická světla a osvětlila místnost, několik dívek si začalo uklízet své věci, schovávat nůžky, jehelníčky a náprstky do tašek a věšet bílé pláště na háčky vedle dveří. Většina z nich měla na rozdíl od Claire ve městě domovy, takže měly kam jít a spěchaly teď na večeři za svými rodinami.

Slečna Vannierová se na své obchůzce místností zastavila u Claiřiny židle a mlčky natáhla ruku pro sukni. Držela ji chvíli v ostrém světle holých žárovek visících jim nad hlavou a pozorně si kus oděvu prohlížela. Kolem rtů se jí v jasném světle rýsovaly vrásky – nevyhnutelný důsledek věku a dvaceti cigaret denně –, aby se prohloubily ještě o něco více, když soustředěně našpulila ústa. Nakonec kývla hlavou a podala sukni zpátky Claire. „Přežehli to a pověs a pak si můžeš taky sbalit.“

Slečna Vannierová dávala vždycky jasně najevo, že ty, kterým bylo poskytnuto privilegium bydlet v kamrlících pod střechou budovy, jsou jejími otrokyněmi, že musejí být kdykoliv připravené udělat, cokoliv jim řekne, a že jejich práce skončí, teprve když jim to milostivě dovolí. Což leckdy, když byla nějaká důležitější zakázka, znamenalo pracovat hluboko do noci. Claire byla naštvaná, že tu zase musí zůstat déle než ostatní švadleny, a ve spěchu a z nepozornosti se horkou žehličkou spálila na měkké kůži na vnitřní straně zápěstí. Kousla se do rtu, aby nahlas nevykřikla, když jí tělem projela ostrá bolest. Jenom by tím k sobě přitáhla pozornost slečny Vannierové a její odchod by se pak opozdil, protože by musela poslouchat litanii na téma, že měla být při práci pozornější.

Pověsila sukni na věšák, kde měla zůstat přes noc, rukou uhladila jemnou texturu tvídu na červenohnědé hedvábné podšívce a chvíli se obdivovala tomu, jak kontrastní prýmek zvýrazňuje linii pasu. Byl to nádherně klasický kousek, typický pro salon Delavigne, a její vlastní drobné a elegantní stehy byly dobré – což znamenalo neviditelné, jak to odpovídalo eleganci oděvu. Na saku, které mělo sukni doprovázet, už krejčí také pracoval, hotový komplet se měl brzy dostat ke své majitelce.

Ozvaly se kroky na schodech a zvuk otevírajících se dveří a Claire se otočila, aby se podívala, kdo to je. Nejspíš, napadlo ji, některá ze švadlenek něco zapomněla a vrací se pro to.

Postava ve dveřích nebyla jednou ze švadlenek, které před chvílí odešly. Byla to jiná dívka, s tmavými vlasy, kroutícími se jí okolo obličeje, tak vyhublého a bledého, že Claire chvíli trvalo, než poznala, o koho jde.

Jako první se ale ozvala slečna Vannierová. „Mireille!“ vykřikla. „Ty ses vrátila!“ Popoběhla k postavě ve dveřích, pak se ale zastavila a znovu přešla ke svým obvyklým formálním způsobům. „Takže ses rozhodla vrátit, ano? To je moc dobře, jsem ráda, další pár rukou budeme potřebovat. Tvůj pokoj nahoře je pořád prázdný. Claire ti pomůže ustlat. Ester se vrátila taky?“

Mireille zavrtěla hlavou a jednou rukou se opřela o rám dveří, jako by nedokázala sama stát. A pak, když promluvila, byl její hlas těžký smutkem. „Ester je mrtvá.“

Trochu se zakymácela a v ostrém světle v místnosti vypadaly tmavé kruhy pod jejíma očima jako podlitiny.

Nastalo šokované ticho, jak se Claire a šéfová pokoušely vstřebat Mireillinu informaci. Konečně slečna Vannierová opět promluvila.

„Dobře, Mireille. Určitě jsi po cestě unavená. Teď není čas se o tom bavit. Běž nahoru s Claire. Pořádně se vyspi a zítra se můžeš zase dát do práce.“ Její tón změkl, když dodala: „Jsem ráda, že ses vrátila.“

Teprve v tu chvíli se Claire, kterou to, jak kamarádka vypadala a co říkala, natolik šokovalo, že skoro nemohla dýchat, vzpamatovala. Rychle k Mireille přiskočila a krátce ji objala. „Pojď,“ řekla a vzala jí z ruky tašku. „V kuchyni mám chleba a sýr. Musíš mít hlad.“ Rychlými a lehkými kroky zamířila nahoru po schodech, Mireille ji mnohem pomaleji následovala.

Claire vycítila, že Mireille potřebuje trochu času, aby se znovu srovnala s tím, že je v jejich společném bytě, a mezitím jí povlékla ložní prádlo a připravila skromnou večeři. Musela na to použít poměrně velkou část ze svého týdenního přídělu, takže ji v jeden okamžik napadlo, že neví, co bude jíst následující den, pak tu myšlenku ale zase odsunula stranou. Důležitější bylo, aby se Mireille pořádně najedla teď. Možná by dala dohromady i trochu zeleniny na polévku. A vlastně, když se Mireille vrátila, mohly by mít dvojité dávky, což by hodně pomohlo.

„Ke stolu!“ zavolala. Když Mireille nepřicházela, šla se po ní podívat.

Mireille otevřela dveře do pokoje, v němž bydlela Ester, která do Paříže dorazila z Polska, těhotná, zoufalá a rozhodnutá chránit své nenarozené dítě. O několik měsíců později v malém podkrovním pokoji dítě porodila a dala mu jméno Blanche. Claire si živě vybavovala úctu, kterou cítila, když viděla Ester opírat se o polštáře a v náručí držet novorozenou dceru. Nezapomněla na ten výraz vyčerpání a současně radosti v Esteřině tváři, když hleděla do tmavě modrých očí dítěte, na sílu její lásky, kterou zřejmě k děťátku pocítila okamžitě a bez jakékoliv podmínky.

Mireille stála ve dveřích Esteřina původního pokoje, Claire ji objala kolem ramen. „Co se jí stalo?“ zeptala se tiše.

Hleděla na železnou postel s holou matrací, aby se nemusela dívat na Mireillinu prázdnou tvář, když tiše vyprávěla, jak se dostaly do kolony vyděšených lidí prchajících z Paříže, poté co německé síly prošly přes Maginotovu linii a postupovaly na hlavní město. Silnice na jih byla ucpaná davem civilistů a pak se objevilo osamělé německé letadlo, které zaútočilo, znovu a znovu se vrhalo střemhlav dolů a ostřelovalo bezbranné lidi z kulometů. „Ester zkoušela najít pro Blanche nějaké jídlo. Když jsem ji našla, vypadala její tvář tak klidná. Ale všude byla krev, Claire. Všude.“1

Claiřina tvář s očima doširoka otevřenýma hrůzou se zkrabatila, jak se jí zmocnil žal. Pak jí z očí začaly téct slzy. „A Blanche?“ zašeptala. „Ta také zemřela?“

Mireille zavrtěla hlavou. A pak se otočila a konečně pohlédla Claire do očí. V těch jejích se dal vyčíst žal, současně ale i cosi jako triumf. „Ne. Blanche nedostali. Je v bezpečí u mé rodiny na jihozápadě. Starají se tam o ni moje máma a sestra. Aby byla v bezpečí, musí utajit její původ, dokud budou nacisté pokračovat v tom svém barbarském pronásledování Židů. Rozumíš, Claire? Pokud se tě někdo bude ptát, musíš mu říct, že jsou mrtvé obě. Ester i Blanche.“

Claire přikývla a snažila se bez velkého úspěchu rukávem otřít slzy, valící se jí z očí.

Mireille natáhla ruku a chytila Claire za rameno. Sevřela ho pevně, aby tím dodala důrazu svým slovům. „Slzy jsou na nic, Claire. Až to všechno skončí, potom bude čas na to, abychom pro ně plakaly, ne teď. Teď musíme udělat všechno pro to, abychom se bránily. Abychom téhle hrozné noční můře odolaly.“

„Ale jak, Mireille? Němci jsou přece všude. Nemůžeme nic dělat, když se naše vláda Francie vzdala.“

„Vždy se dá něco dělat, nezáleží na tom, jak malé a bezvýznamné se nám může zdát to, co uděláme. Musíme odolat.“ Zopakovala slovo znovu s ještě větším důrazem a Claire, která pochopila, strachem vykulila oči.

„Myslíš…? Ty by ses chtěla zapojit…?“

Mireilliny tmavé kadeře se jí roztančily kolem hlavy a v obličeji se jí objevilo něco z jejího starého odhodlání, když přikývla, hrdě a plná vzdoru. „A co ty, Claire? Co budeš dělat?“

Claire zavrtěla hlavou. „Já ne-nevím, Mireille. Obyčejní lidé, jako jsem já nebo ty, přece nemůžou nic dokázat.“

„Pokud obyčejní lidé nic neudělají, kdo se nacistům postaví? Politici ve Vichy ne, to jsou jenom loutky nového režimu. Nebude to ani francouzská armáda. Ti nejlepší z nich hnijí v mělkých hrobech u východní hranice. Zbýváme jenom my, Claire. Obyčejní lidé. Jako jsi ty a jako jsem já.“

Claire odpověděla až po chvíli. „A… nebojíš se, Mireille? Bojovat proti nim je tak nebezpečné… a přímo pod nosem německé armády? Paříž je jich plná. Jsou všude.“

„Už jsem se jich bála. Ale viděla jsem, co udělali Ester a spoustě dalších, kteří byli tehdy na té cestě. Spoustě ‚obyčejných lidí‘. A teď mám vztek. A vztek je vždycky silnější než strach.“

Claire škubla ramenem, takže Mireille musela uvolnit sevření. „Na všechno je už moc pozdě, Mireille. Musíme se smířit s tím, že se věci změnily. Francie není jediná země, kterou Němci dobyli. Ať to vybojují Spojenci.2 My budeme taky bojovat. Bojovat o to, abychom zůstaly naživu, nemusíme si hledat problémy jinde.“

Mireille ustoupila do úzké chodby, natáhla se po klice dveří do Esteřina pokoje a zavřela je.

Claire se nervózně zatáhla za lem halenky, najednou nevěděla, co říct. „Udělala jsem něco k večeři…,“ začala.

„To je v pořádku,“ odpověděla jí Mireille s úsměvem, který ale nedokázal vymazat smutek v jejích očích. „Nemám hlad. Jenom si vybalím věci a trochu se vyspím.“

Otočila se k vlastní ložnici, ale pak se zastavila, aniž by se ohlížela. Její hlas byl klidný a tichý, když promluvila: „Mýlíš se, Claire. Nikdy není pozdě.“

Harriet

Tma kolem mě byla neznámá, cizí, ležela jsem první noc v úplně nové ložnici, zvenku, z ulic tam dole, ke mně doléhaly zvuky noční Paříže, a přemýšlela jsem nad tím, co jsem se zatím od Simone dozvěděla o příběhu své babičky. Zdálo se mi důležité zachytit vše, co mi povídala, a tak jsem si to začala zapisovat do deníku, který jsem si přivezla s sebou. Chtěla jsem do něj zaznamenat všechno, co se za ten rok, kdy budu v Paříži žít a pracovat, stane, ale příběh Claire a Mireille se mi zdál být se mnou silně spojený. Připadalo mi, že tvoří tak důležitou součást toho, kým jsem, že jsem si chtěla zapamatovat každý detail.

Znovu jsem si přečetla těch prvních pár popsaných stránek a musím přiznat, že jsem se cítila trochu zklamaná tím, že to byla Mireille, kdo se chtěl připojit k odboji, a ne Claire, ta na mě, upřímně řečeno, působila ve srovnání se Simoninou babičkou trochu jako slaboch. Omlouvala jsem ji ale tím, že byla mladá a nezažila hrůzy války tak jak Mireille.

Monotónní šumění nočního provozu zničehonic přerušilo o pár ulic dál od bulváru Saint-Germain naléhavé kvílení policejních sirén. Ten náhlý hluk způsobil, že se mně srdce rozbušilo dvojnásobnou rychlostí. Poslouchala jsem, jak jejich ječení postupně v dálce slábne a utichá, světla města mi do pokoje podkrovním oknem oranžově zářila a já natáhla ruku a dotkla se mříže postele za svou hlavou, abych se uklidnila. Kov chladil i přes to, že noc byla parná a dusná. Matrace na posteli byla zjevně nová a leželo se na ní pohodlně, rám postele ale klidně mohl být jeden z těch původních, které tu byly už tenkrát, před všemi těmi roky. Spala tu Claire? Nebo Ester a její dítě, Blanche?

Převalila jsem se na bok a pokusila se usnout. V tlumeném světle, dopadajícím sem oknem, byla vidět fotografie stojící na komodě. Dokázala jsem dokonce rozpoznat i ty tři postavy, i když jejich tváře jsem ve tmě neviděla.

Vybavilo se mi Simonino varování, že bych měla klást otázky jenom tehdy, pokud jsem si naprosto jistá, že chci znát odpovědi. Co je horší, uvažovala jsem, znát hrůzy války, tak jako je poznala Mireille, nebo se rozhodnout žít v nevědomosti, jak se rozhodla Claire?

Simone si musela uvědomit, že mě trochu zklamala pasivita mé babičky a její neochota zapojit se do boje proti okupantům. Možná proto mi ten příběh nechtěla vyprávět. Jak ale může dneska některá z nás vědět, jaké to je, když napadnou vaši zemi? Jaké to je žít duševně vyčerpaný a se strachem, mít kolem sebe nepřátele vládnoucí nad tvým životem a smrtí, být si vědom, že se kdykoliv mohu stát obětí jeho nesmyslné zvůle? Jak by některá z nás mohla vědět, jak bychom se zachovaly, kdybychom byly na místě svých babiček?

Konečně jsem usnula. A zdálo se mi o řadách dívek v bílých pláštích. Skláněly se ke stolu a sešívaly kusy hedvábí do nekonečného pásu připomínajícího krvavě červenou řeku.

1940

Mireille se chvěla. Stála před trafikou na Buffonově ulici a předstírala, že čeká na autobus. Byla lezavá zima a měla zmrzlé nohy. Věděla, že později, až si je bude v pokoji máčet v lavoru s ohřátou vodou, ji budou svědit prsty, až se budou omrzliny rozpouštět.

Aby zapomněla na zimu, znovu si v duchu prošla pokyny, které dostala, a ujistila se, že si všechno dobře pamatuje. Bude čekat tady, dokud do trafiky nevstoupí muž v šedém homburgu se zelenou stuhou. Vyjde s výtiskem Le Temps. Potom vejde do obchodu ona, koupí si stejné noviny a zeptá se trafikanta, jestli mu nezbylo včerejší vydání. Podá jí složený výtisk zpod pultu. Schová ho do tašky. Potom dojde na stanici metra Slavkovské nádraží a nasedne do soupravy mířící na Saint-Germain-des-Prés. V kavárně Flore bude v zadním rohu sedět u stolu muž s pískovými vlasy a hedvábnou kravatou s kašmírovým vzorem. Přisedne k němu, jako by to byl její přítel, on jí objedná kávu. Bude pít kávu a položí přitom složený výtisk novin na stůl. Když bude odcházet, nechá ho tam.

Nebylo to poprvé, co takhle v tajné síti předávala zprávy. Začalo to krátce poté, co se vrátila do Paříže, u barvíře s kusem hedvábí, který by se dal použít jako spodnička pod večerní šaty. O tom muži se doslechla, že funguje jako kontakt, jenž by ji mohl zapojit do aktivit hnutí odporu. Jeho prostřednictvím se seznámila se členem sítě a od něj brzy začala dostávat úkoly, jako byl tento. Bylo jí jasné, že si ji nejdříve prověřují, ujišťují se, že je skutečně tím, za koho se vydává, a že je jako kurýr spolehlivá. Vlastně si ani nebyla jistá, jestli všechny ty „zprávy“, které předávala, skutečně existovaly. Tentokrát to ale bylo jiné a Mireille měla pocit, že to, že se všechno odehrává poblíž Slavkovského nádraží, kam přijížděly do Paříže vlaky z východu a z jihu a odkud naopak odjížděly transporty do pracovních táborů, má svůj význam. Pokusila se tedy ignorovat zimu, která pronikala ochozenými podrážkami jejích bot, a předstírala, že studuje jízdní řád autobusu, když koutkem oka zahlédla zákazníka v klobouku homburgu vstupujícího do prodejny s nápisem Tabac.

Mireille otevřela dveře kavárny Flore a pohltil ji oblak tepla, hluku a cigaretového kouře. Vydala se okolo sloupů a podle pokynů zamířila do zadního rohu místnosti u baru obloženého dřevem. U stolu kousek ode dveří se rozvalovala skupina vojáků v nacistických uniformách, hlasitě se chechtala a jeden z nich luskal prsty, aby přivolal číšníka a objednal si další láhev vína. Když kolem nich Mireille procházela, jeden z vojáků vyskočil a zablokoval jí průchod. Srdce se jí prudce rozbušilo při pomyšlení, že by mohl chtít, aby mu ukázala, co má v tašce, a objevil by zprávu, nejspíš ukrytou mezi stránkami novin. On se jí ale jenom rádoby dvorně uklonil a předstíral, že jí nabízí své místo, za hlasitého pískání a výskání svých kamarádů.

Mireille potlačila první instinkt – plivnout mu do tváře – a pak i ten druhý – na místě se otočit a utéct, podařilo se jí zdvořile se usmát a s diplomatickým zavrtěním hlavy projít kolem vojáka ke stolu v zadním rohu, kde skutečně seděl muž s pískovými vlasy a s hedvábnou kravatou s kašmírovým vzorem. Usrkával kávu se šlehačkou a četl svůj vlastní výtisk Le Temps.

Když se přiblížila, muž odložil noviny a vstal. Objali se, jako by se dobře znali. Měla možnost ucítit drahou vůni jeho kolínské – jemnou směs cedrového dřeva a limetky – a pak se usadila na židličce naproti němu.

Objevil se číšník, muž jí objednal kávu, ona mezitím nenuceně vytáhla z tašky složené noviny a odložila je na ty, které už na stole ležely. Muž na ně ani nepohlédl, jenom je rukou odsunul stranou, aby se k ní mohl naklonit, jako by to udělal milenec.

„Jmenuju se Leroux,“ představil se. „A vy musíte být Mireille, že? Rád poznávám nového přítele naší věci.“

Přikývla a cítila se trapně a rozpačitě, nenapadalo ji, co by mohla říct tomuto muži, o kterém nevěděla vůbec nic, a on o ní naopak asi všechno.

Splnila úkol a teď by byla nejradši už pryč odtud. Co nejdál z kavárny, v klidu a bezpečí podkrovního pokoje. Přinutila se ale zůstat sedět na místě, usmívat se a přikyvovat, hrát roli.

Chvíli mlčeli a dali možnost číšníkovi postavit před Mireille šálek a pod popelník uprostřed stolu zastrčit účtenku s naškrábanou cenou za obě kávy. Pan Leroux využil příležitosti, a zatímco číšník servíroval kávu, sebral oboje noviny a nedbale je zastrčil do kapsy kabátu, který měl přehozený přes opěradlo židle.

Sledoval ji, jak zvedá masivní porcelánový šálek a opatrně fouká na jeho obsah, aby ho dostatečně ochladila, než se napije. Káva nebyla zase tak špatná – trochu vodnatá, ale ne příliš hořká od kořene čekanky.

„Takže, vy jste jedna z těch švadlenek od Delavigne? Jak to zrovna teď vypadá ve světě velké módy? Slyšel jsem, že všem velkým salonům byly uděleny licence, takže můžou pokračovat v činnosti. Vypadá to, že naši němečtí přátelé rádi oblékají manželky a milenky do francouzské parády.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Švadlenin dar.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.