Kytice

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.mf.cz

www.albatrosmedia.cz

Karel Jaromír Erben

Kytice – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

KVĚTY POEZIE
Svazek
195

Karel Jaromír Erben

KYTICE

Mladá fronta

ISBN tištěné verze 978-80-204-5881-0

ISBN e-knihy 978-80-204-5928-2 (1. zveřejnění, 2021) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-204-5929-9 (1. zveřejnění, 2021) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-204-5927-5 (1. zveřejnění, 2021) (ePDF)

KYTICE

Zemřela matka a do hrobu dána,

siroty po ní zůstaly;

i přicházely každičkého rána

a matičku svou hledaly.

I zželelo se matce milých dítek;

duše její se vrátila

a vtělila se v drobnolistý kvítek,

jímž mohylu svou pokryla.

Poznaly dítky matičku po dechu,

poznaly ji a plesaly;

a prostý kvítek, v něm majíc útěchu,

mateří-douškou nazvaly. –

Mateří-douško vlasti naší milé,

vy prosté naše pověsti!

Natrhal jsem tě na dávné mohyle –

komu mám tebe přinésti?

Ve skrovnou já tě kytici zavážu,

ozdobně stužkou ovinu;

do šírých zemí cestu ti ukážu,

kde příbuznou máš rodinu.

Snad že se najde dcera mateřina,

jíž mile dech tvůj zavoní;

snad že i najdeš některého syna,

jenž k tobě srdce nakloní!

POKLAD

(I)

Na pahorku mezi buky

kostelíček s věží nízkou;

z věže pak slyšeti zvuky

hájem a sousední vískou.

Není zvuk to zvonka jemný,

tratící se v blízké stráně:

dřevatě to rachot temný,

zvoucí lid do chrámu Páně.

A tu z vísky k boží slávě

vzhůru běží zástup hojný:

veský lid to bohabojný,

a dnes Velký pátek právě.

V chrámě truchlo: holé stěny;

oltář černá rouška kryje,

na roušce kříž upevněný;

v kůru zpívají pašije.

A hle, co se bělá v lese,

v černém lese za potokem?

Nějaká to veská žena,

ana v náručí cos nese.

I jde rychlým žena krokem,

svátečně jsouc oblečena,

tam tou strání za potokem –

pacholátko malé nese.

Běží žena, dolů běží,

pospíchá do chrámu Páně:

tuť nablízku lesní stráně

kostel na pahorku leží.

A v úvale ku potoku

náhle ubystřuje kroků;

neb jak větřík volně věje,

z kostela slyšeti pění:

v kůru tam se právě pěje

Krista Pána umučení.

Běží, běží podle skály:

„Co to? Mám-li věřit oku?

Což mě moje smysly šálí?“

Stane, ohlíží se kolem –

rychle kroky zpět obrací,

stane zase, zas se vrací –

„Tam ten les, a zde ty klesty,

tamto vede cesta polem –

vždyť jsem nezbloudila z cesty!

Bože, co se se mnou děje!

Což zde nejsem u kamena?

Jaká se tu stala změna!“

Zase stojí, zase spěje,

celá jsouci udivena,

oči rukou si protírá,

o krok blíže se ubírá:

„Bože, jaká to tu změna!“

Tu, kde z divokého klestu,

od kostela tři sta kroků,

veliký čněl kámen v cestu,

co se nyní jeví oku?

Jeví se tu ženě, jeví

vchodem vršek otevřený –

vysvětliti sobě neví –

kámen v cestu postavený,

postavena celá skála,

jak by od věků zde stála.

Jeví se tu, jeví ženě

chodba pod zemí, co síně

vyklenutá ve křemeně;

a tam, klenba kde se tratí,

ve tmavém pahorku klíně,

jakýs plamen znamenati.

I hoří to jasnoběle,

jako v noci svit měsíčka;

i zaplává rudoskvěle,

jak by západ to sluníčka.

I vidouc to žena žasne,

a ke vchodu až pokročí,

a zastíníc dlaní oči,

hledí v ono místo jasné.

„Bože, jak se to tam svítí!“

Oči rukou si protírá,

o krok blíže se ubírá:

„Jak se to tam divně svítí!

Což to asi může býti?“

Dále jíti však se bojí,

hledíc tam, a venku stojí.

A co váhá, a co stojí,

v klenbu patříc neustále,

mizí bázeň za pohledem,

zvědavost ji pudí předem,

a žena se béře dále.

Krok za krokem – a vždy dále

mocně ji to jíti pudí;

krok za krokem – a ve skále

jen se spící ohlas budí.

A čím dál přichází žena,

stále divná roste záře.

Jižjiž končí se sklepení:

avšak žena omráčena

rukou zakrývá si tváře,

přímo patřit možné není.

Vidí, vidí – co zde vidí,

kdy to viděl který z lidí?

Tolik krásy, tolik blesku

mní uzříti jen v nebesku!

Dvéře tu jsou otevřeny

do nejskvělejšího sálu;

zlatem jen se svítí stěny,

strop rubíny vyložený,

pod ním sloupy ze křišťálu.

Z obojí pak strany dveří

na podlaze mramorové –

kdo neviděl, neuvěří –

hoří, hoří dva ohňové;

dva ohňové tuto hoří,

nic jich blesku neumoří:

nade stříbrem po levici

lunou oheň vzhůru plane,

nade zlatem po pravici

sluncem pláti neustane.

Planou ohně, jizba plane,

obalena září jasnou;

a dokud tu poklad stane,

plamenové nevyhasnou,

nic jich blesku neumoří.

Na prahu tu žena stojí,

celá stojí oslepena;

očí pozdvihnout se bojí,

nemůž zříti do plamena.

Na levici dítě nese,

pravou levé mne si oko;

a když trochu ohlídne se,

osmělí a vzpamatuje,

vzdychne sobě přehluboko

a tak v duši své rokuje:

„Milý bože, co já zkusím

na tom světě nouze, hladu!

Bídně život chránit musím –

a zde tolik těch pokladů!

Tolik stříbra, tolik zlata

v podzemní tu leží skrejši!

Jenom hrstku z té hromady –

a já byla bych bohata,

a byla bych nejšťastnější,

já i moje dítě tady!“

A co myslí, a co stojí,

ohroženější se stane;

svatým křížem se ozbrojí

a jde, kde to běle plane.

Jde, a stříbra kousek zdvihne,

avšak zase tam položí;

zdvihne zas a je prohlíží,

jeho blesk a jeho tíži –

a zdali je zas položí?

Ne, již v klíně jí se mihne.

A zdařením tím smělejší:

„Jistě toto prst je boží,

poklad ukázal mi v skrejši,

chce, bych byla oblažena:

i zhřešiti bych musela,

bych jím pohrdnouti měla!“

Takto k sobě mluvíc žena,

chlapce na zem s ruky složí,

klekne a klín rozestírá,

chutě z hromady nabírá

a do klína stříbro skládá:

„Jistě toto prst je boží,

jenž nás obohatit žádá!“

Béře, béře ze hromady –

klín již plný, sotva vstává,

ještě v šátek sobě dává,

tak ji mámí stříbra vnady!

A když již chce odtud jíti:

ach, zde ještě pacholete!

Jak je ke vší tíži vzíti?

Pacholátko již dvouleté;

vysypati zase štěstí

nezdá se jí dobré býti;

obého pak nemůž nésti.

A hle, stříbro matka nese!

Dítě se tu na ni třese:

„Mama!“ volá, „mama, mama!“

chytajíc ji ručinkama.

„Mlč, synáčku! Mlč, mlč, hochu!

Počkej tuto jenom trochu,

hned tu bude zase mama!“

A již běží, síní běží,

již i síně za ní leží;

přes potok, po stráni k lesu

spěchá žena ve svém plesu.

A než malá ušla chvíle,

prázdná zpátky zas pospíchá;

a ve potu, sotva dýchá,

stane zase již u cíle.

A jak vítr zlehka věje,

z kostela slyšeti pění:

v kůru tam se právě pěje

Krista Pána umučení.

A jak síní v jizbu spěje:

„Haha, mama! Haha, mama!“

radostně se dítě směje,

potleskujíc ručinkama.

Nedbátě však matka na to,

běžíc ve stranu protější:

kovu blesk je jí milejší,

z kovů nejmilejší zlato.

Klekne a klín rozestírá,

chutě z hromady nabírá

a do klína zlato skládá.

Klín již plný, sotva vstává –

ještě v šátek sobě dává!

Ó jak jí tu srdce skáče,

jak je štěstí svému ráda!

A když zlato matka nese,

dítě se tu na ni třese,

třese a žalostně pláče:

„Mama, mama! Ach, ach, mama!“

chytajíc ji ručinkama.

„Mlč, synáčku! Mlč, mlč, hochu!

Počkej jenom ještě trochu.“

A k dítěti se nakloní

a do klína rukou sáhne,

dva peníze ven vytáhne,

o peníz penízem zvoní:

„Hlehleď, co to má maminka!

Cincin! slyšíš, jak to cinká?“

Avšak dítě stále pláče –

jí radostí srdce skáče.

A do klína opět sáhne,

plnou zlata hrst vytáhne,

vloží dítěti do klínka:

„Hlehleď, co ti dá maminka!

Mlč, synáčku! Mlč, mlč, hochu:

cincin! poslyš, jak to cinká!

Počkej jenom ještě trochu,

hned se vrátí zas maminka.

Hrej si pěkně, hrej, děťátko,

počkej ještě jen drobátko.“

A již běží, síní běží,

na dítě se neohlíží;

a již síně za ní leží,

již se ku potoku blíží;

přes potok, po stráni v plesu

drahý poklad nese k lesu,

a již stojí s ním před chýží.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kytice.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.