Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Bratova ruka

Ján Kalinčiak

Copyright © 2016 Petit Press

Copyright ePub version © 2021 iAdverti

Copyright © 2016 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Nina Dvorská, Monika Kralovičová, Veronika Gubová, Jaroslav Geňo, Dušan Kroliak

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácií na

http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0730-7

PÔVODNÁ PUBLIKÁCIA

Ján Kalinčiak. Bratova ruka. Kníhtlačiarsky účastinársky spolok. Turčiansky Sv. Martin 1871. 59 s.

Bibliografické poznámky

Ján Kalinčiak: Bratova ruka

Slovenský národný zábavník, sväzok II.

Usporiaduje Ján Francisci, predseda kníhtlač.-účastin. spolku v T. Sv. Martine.

Povesti Jána Kalinčáka

Bratova ruka — Bozkovci

Turč. Sv. Martin

Tlačou a nákladom kníhtlačiarsko-účastinárskeho spolku

1871

Bratova ruka (Orol Tatr. 1846)

I

Pán Tököli padol, zaplakala polovica uhorskej krajiny. On síce ušiel so životom a našiel prítuľku u Turkov; nie tak jeho verní v horních Uhrách.

Na zámku Mukačovskom sedí kráľovský súd a súdi odbojných pánov, ktorí pozdvihli sa oproti kráľovi a krajinu za neodvislú prehlasovali.

Za dlhým stolom sedí pán Razdanič, predsedník; z oboch bokov po šesť sudcov, — na konci stola pisár.

Z pravej strany stojí dakoľko pánov, medzi ktorými i dvaja synovia Razdaničovi.

Práve boli preslyšaní dakoľkí previnilci, jedni z ních na smrť, druhí na väzenia odsúdzení, tretí milosti kráľovskej porúčaní, štvrtí ospravodlnení.

Nastalo ticho. — Dvere sa otvorily. Vovedený bol dnuká Badánsky, reťazmi poviazaný, asi osemdesiat ročný starec. Krok jeho bol už neistý, staré nohy ho už nevládaly nosiť, reťaze mu dolu ztiahly ruky, hlava, na ktorej sa len v tyle ešte nachádzaly znaky šedivých vlasov, bola dolu zvesená, oko pozeralo do zeme, biela brada a šedivý fúz spočívaly na prsách a zakrývaly staré ranené srdce, ktoré toľko búrok už pocítilo a prestálo.

Za ním vstúpil mladý, asi dvadsať ročný šuhaj, jeho vnuk, bo jeho šiesti synovia padli v boji za pána Tököliho.

Dvaja hajdúsi nasledovali s vytiahnutými šabľami.

Nastalo vážne ticho; každý oprel zraky na príchodzieho starca, každý umĺkol, každý ztŕpol, každého srdcom prebehol mráz.

Starec neobzrel sa, jako čoby si netrúfal, že starýma očima ešte dačo uvidí. Ale zrak jeho vnuka prebehol po shromaždení, a keď zhliadol Razdaniča za vrch stola a jeho synov z boku, zamračil sa, pokývol hlavou, pozrel prenikave na starého otca, zdvihol ruku, urobil ňou kríž, akoby znak dával „už je po tebe“, a temné dlhé vzdýchnutie vyšmiklo sa mu z pŕs i zavislo na ústach.

„Jur Badánsky!“ zavolal jeden zo sudcov, papiere zo stola dvíhajúc „obžalovaný si z odbojnosti proti tvojmu kráľovi, zo spoločenstva s odbojným Tökölim a z napomáhania veci jeho.“

Jur Badánsky neodpoviedal, ba ani sa nepohol pri slovách sudcových.

„Jur Badánsky! čas je krátky,“ hovoril po druhý raz sudca, „odpoviedaj, ospravedlň sa, bo ináčej prepadneš smrti!“

Starec sa nepohol.

Mladý Badánsky sa zamračil a odpoviedal: „páni! majte strpenia so starcom; oko jeho z polovice vidí, ucho jeho z polovice počuje, a slovo z úst jeho vyšlé prv zahasne a ztratí sa, jakoby k ušám vaším doisť mohlo.“

„Jur Badánsky! ospravedlňuj sa!“

Starec neodpoviedá, zdá sa že nepočuje, ačpráve sa stiahly jeho šedivé obrvy vzdor tomu, že oko do zeme pozeralo.

Mikuláš, vnuk jeho, zas hovorí: „páni! ja jediná haluz z jeho veľkej, rozšírenej rodiny odpovedám, že on nemal žiadneho podielu na zbure Tököľovskej, ja vám svedčím o tom, ktorý som sa nepohol od jeho boku. Pusťte starca, bo čo vám príde z pár dní porátaných, ktoré mu ešte zostávajú k príprave k večnosti! čo vám príde z toho, že ho trápite, a reťazmi jeho slabé údy mučíte?

Razdanič odsekne: „spravodlivosť a svätosť zákona viaže nás k tomu.“

Zdá sa že to starec počul, bo zaťal tými dakoľko zubami, čo mu ešte zbývaly, a hodil povrhlivým zrakom na prednostu súdu.

Mladý Mikuláš sa trpko usmeje i vypovie: „či tak pán Razdanič? svätosť zákona?! Nie je pravda, že vám to káže priateľsto k Badánskym? I za Jiskru, i za Zápoľu i za Bočkaja to zákon kázal, aby sa Razdaničovci a Badánski priatelili jako voda s ohňom, a vždy objímali sa, jako anjeli s čerty. Znáte svätosť zákona i oproti nehriechu, znáte, tak ako to Razdaničovci voždy zvykli! Pravda, známe sa! len ďalej: milosti nechceme, bo Badánski od Razdaničov ani milosti neprijímali, ani deti a starcov neškrtili. Len ďalej!“ — A tvár jeho skrívila sa bolestným kŕčom, žily mu na čele a tvári nabehly, a potrhávajúc tvárou bily, jakoby sa puknúť chcely.

Starec pozrel na svojho vnuka s ľahkým úsmechom, akoby slová tohoto boly z jeho srdca hovorené.

Starý Razdanič skočil a zas síce sadol, ale pobúrenosť v prsách jeho bolo pozorovať z ťažkého oddychovania. Synovia jeho vytiahli šable i leteli do Mikuláša. Otec zavolal: „ticho! šable do pošvy!“ a synovia odstúpili zazerajúc na Badánskych ako jašterice.

Predstata súdu kývne, a prvší sudca zas vezme slovo: „šesť synov Jura Badánskeho bojovalo s Tökölim, dom jeho bol všetkým buričom otvorený, v ňom rady držané, a on sám na ostatok ukrýval rozplašených a odsúdených buričov.“

Keď súdca hovoril „šesť synov“, oči starcove sa zdvihly k nebu a na ních zaliskly sa dve slzy jako rosa raňajšia. Chcel si ích utreť pozdviženou rukou, ale mu ju reťazy ztlačily. — Nič neodpoviedal.

„Či je to pravda Jur Badánsky?“

Zas neodpoviedal.

„Či je pravda Jur Badánsky?“ opytuje sa poznovu sudca.

Starec sa ztrhol ako zo sna, a poviedal: „čo chcete odo mňa? Vzali ste deti moje, — čo chcete teda viacej odo mňa? O vašu lásku nestojím, hnevu sa nebojím; žil som dosť dlho, a len Bohu, pred ktorým tuším skoro stáť budem, som povinovatý zkladať počty zo skutkov svojích.“

„Jur Badánsky!“ ozve sa Razdanič, „či si ty synov svojích vysielal k odboju oproti kráľovi?“

„Moje deti zhynuly; ja sám stojím na svete,“ odpoviedal starec trasavým hlasom, ako sám pre sebä. Potom sa zamyslel, a z očú jeho vyronil sa potok sĺz. „Už zhynuly!“ doložil akoby vo sne, potom ale vystrel sa, chcel dupnúť nohou, reťazy zarinčaly i nohu ztlačily, a preto hodiac holou hlavou do hora vyvolal: „zhynuly! však čo by mal sto synov, a zhynuli by všetci na taký zpôsob ako moji šiesti, nuž by som i potom bol pyšným, že sú hodní otcov svojích.“ Nato zomdlel z presilenia, až skoro zpadol; vnuk ho zachytil, a hajdúsi ho posadili na stoličku.

Razdanič hodil okom na pisára, i pyšne preriekol: „pán pisár píšte!“

Koniec ukážky

Table of Contents

Pôvodná publikácia

I