Copyright © Jiří Hájek, 2021

Cover Illustration © fran_kie, 2021

Cover © Lukáš Tuma, 2021

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2021

ISBN 978-80-278-0037-7 (print)

ISBN 978-80-278-1089-5 (ePub)

ISBN 978-80-278-1090-1 (mobi)

ISBN 978-80-278-1091-8 (pdf)

Když se do sudu s vínem nalije litr svinstva

a do sudu svinstva litr vína,

bude mezi těmi sudy rozdíl?

Jistě že ano, bude mezi nimi značný rozdíl.

Do kanálu ale patří oba.

Volně dle Murphyho

MÍSTO PŘEDMLUVY

Zavolal po víceleté odmlce ve dvě hodiny po půlnoci: příští týden letí do Evropy, v plánu má krátkou zastávku v Praze, chtěl by mě vidět, z Prahy znovu zavolá, domluvíme čas a místo schůzky.

Fenomén řečený Dok.

Jistý Jáchym, za předlistopadových časů vyšší státní úředník, měl mezi podřízenými svérázného jedince, o němž často a rád vyprávěl historky. Některým se dalo uvěřit bez potíží, některým s rozpaky a některým jen se značným sebezapřením. K oněm nejméně uvěřitelným historkám patřilo vyprávění o tom, jak si onen pozoruhodný jedinec pořídil zvukový záznam pohovoru, který s ním vedl příslušník Státní bezpečnosti.

Po nějakém čase lidé kolem Jáchyma, mezi něž jsem patřil i já, poznali onoho jedince osobně. Kdyby se mě poté kdokoli zeptal, jaké jméno by mu dali indiáni, odpověděl bych bez váhání, že Ten, co se liší. Nebo tak nějak. Do očí bijících odlišností od standardu vykazoval několik, přičemž tu nejmarkantnější vyjádřil jeden z nás touto sentencí:

„Kterej vůl dal tomuhle chlapovi přezdívku Dok? Je to přece jasnej Frigo.“ Měl při tom na mysli Dokovu tvář s chudou mimikou, které se lidově říkává pokrfejs.

Další odlišností od standardů běžné populace byla Dokova abstinence. Nejen že nepil tvrdý alkohol či víno, obvykle dobře informovaní jednotlivci tvrdili, že nikdy v životě neochutnal ani pivo.

Chlapi vysocí sto devadesát centimetrů a s hmotností úměrnou výšce se často pohybují těžkopádně, mnohdy hřmotně, jen zřídkakdy pohledně. Co do výšky i váhy stejně vybavený Dok se od nich lišil suverénně svižnou chůzí, která nepostrádala lehkost a eleganci.

Dok v Jáchymově Úřadu vykonával profesi hodnocenou platem uklízečky, přičemž se od stejně placených zaměstnanců lišil vzděláním, měl doktorát.

Součástí Dokovy pracovní náplně byla povinnost roznášet do záchodových kobek role toaletního papíru a zavěšovat je na místa, kam dosáhne ruka osoby sedící na míse. Od lidí vykonávajících stejnou roznášku se lišil garderobou, chodil v šatech šitých na míru z drahých látek.

Další odlišnost postřehla Jáchymova žena Věra, která při oslavě Dokových pětapadesátých narozenin, držíc v ruce sklenku připravenou k přípitku, pronesla mimo jiné:

„Tohohle chlapa jsem poprvé viděla naživo v den jeho osmnáctých narozenin, znám ho tedy už sedmatřicet let. Můžu místopřísežně prohlásit, že po celou tu dobu vypadá pořád stejně, na pětatřicet.“

Svého času jsme se Jáchyma zeptali, co že je ten Dok vlastně zač. Odpověděl zhruba takto:

„No, von je něco jako můj vzdálenej příbuznej, co pořád něco študuje. Tu roznášku hajzlpapíru dělá ze dvou důvodů: aby měl v občance štempl, že není parazit, a zadruhý, aby mu zaměstnání nepřekáželo ve študiu.“

Jáchymova odpověď nám nabídla představu, kterou si každý z nás dotvořil po svém. Já měl Doka docela rád, protože mi po řadu let nezištně pomáhal. Když ho pak osud odvál do vzdálených končin, nebral jsem úkorně, že se na dost dlouhou dobu odmlčel. Vzal jsem na vědomí, že Dok je holt Dok, že tím je pro mě kauza Dok uzavřena a že Ten, co se liší se přesouvá do nezasvíceného kouta mého povědomí. Jenže pak se náhle Dok z onoho kouta vynořil, a to hned dvakrát – poprvé při zmíněném telefonátu ve dvě hodiny po půlnoci a podruhé skrze déjà vu, kterým se propojily dvě úsměvné situace. První z nich se odehrála při seanci věžařů, takže teď pár vět o nich. Kde se vzali věžaři a co jsou zač.

* * *

Někdy v polovině šedesátých let minulého století mě vyslali do jakéhosi postgraduálního kurzu, který míval svá týdenní soustředění v různých rekreačních objektech mimo Prahu. Mezi posluchači se při večerních sezeních ustavila parta individuí s kompatibilními mentalitami, která se po skončení kurzu scházela na abiturientských srazech tak dlouho, až se z ní vytvořil řádně fungující klub. Jeho pojmenování Klub věže jsme mu nevymysleli my, názvem věžaři po nás plivl zlomyslný hajzl, který jím chtěl evokovat věž ze slonoviny, a tedy i splendid isolation. V té době to byla zákeřně znějící nálepka – dala se číst i jako obvinění, že se distancujeme od soudružsky stmelené, duchem kolektivismu osvícené společnosti, která se šťastným úsměvem na rtech buduje nový svět. Možná i proto jsme onu nálepku přijali.

„Uvědomujete si, vy volové, že Klub věže je vlastně psychoterapeutická sámoška?“ zeptal se kdysi jeden z věžařů a my mu dali zapravdu. Jáchym, náš neformální vůdce, vyznával přesvědčení, že člověk živořící v šílených časech musí páchat ještě šílenější trotloviny, aby se nezbláznil. Tak jsme je páchali a ono to fungovalo.

Jeden z nás, vzděláním architekt, zbudoval v přízemí své luxusní chalupy rozlehlou místnost, které jsme říkali klubovna. Trávívali jsme v ní poslední víkendy lichých měsíců, a to provozováním psychoterapeutických her, které nezůstávaly bez následků. Průměr těchto následků se dle mého odhadu pohyboval kolem šesti desetin promile, takže nedělní návraty do Prahy provázela jistá rizika. V třiasedmdesátém roce je zlikvidoval Jáchym, když do Klubu věže imputoval Doka. Abstinent Dok nás pak rozvážel do našich domovů, a to po celých třicet let.

* * *

Zpět k oněm dvěma úsměvným situacím, které prokázaly, že Ten, co se liší pro mě uzavřenou kauzou není. První z úsměvných situací zinscenoval věžař, který z jakéhosi věrohodného místa inkasoval nabídku sepsat paměti. Sklíčeně nám oznámil, že jeho mysl štěpí dvě protichůdná puzení a že se bez naší rady nedokáže rozhodnout. Má odpovědět ano, nebo ne?

Při hledání žádané odpovědi na sebe narazila dvě protichůdná stanoviska, přičemž stanovisko záporné znělo rozumně:

Memoárová literatura je dnes expoziturou bulváru, na knižním trhu mohou obstát jen paměti šoubyznysových kašparů, špičkových kurev či jinak veřejně profláknutých ksichtů, tvůj produkt by měl nulovou šanci uspět, psal bys pro sběrnu papíru.

Zdůvodnění opačného stanoviska znělo rafinovaněji: „Copak bys chtěl vyrábět čtivo na kšeft? Psal bys přece pro futuro, svědeckou výpověď.“ Následovala bizarní teorie, podle níž se hodnocení historických etap, zejména těch mezi dvěma převraty, odvíjí ve třech vlnách.

V první vlně mají hlavní slovo ideobachaři s patentem na jedině správné vidění hodnocené minulosti, kteří dělí historická fakta na přípustná a nepřípustná. V téhle vlně žijeme my. Na rampách stále ještě stojí mengeloidi a třídí předlistopadové lidi – palec nahoru, palec dolů, tys fůjtajbl, tys fajn, tobě dáme zahrát, ty padej z kola ven.

Ve druhé vlně nastupují revizionisté, kteří přístupy těch předchozích obracejí naruby a fakta třídí na použitelná a nepoužitelná.

No a teprve pak, ve třetí vlně, přicházejí ke slovu skuteční historici, kteří fakta necenzurují, ale shromažďují a studují. „Ti tvoje svědectví ocení, protože bude objektivnější a řekne jim víc než produkce těch dnešních sračkometčíků.“

Shodou náhod mi připadla role jazýčku na vahách, a přestože mi konvenovalo stanovisko záporné, hlasoval jsem pro souhlas, a to ze dvou důvodů:

- zaprvé – byl jsem vnitřně přesvědčen, že dotyčný paměti psát chce, že se za to stydí a že s žádostí o rozhřešení přišel pouze proto, aby měl sám před sebou alibi;

- zadruhé – věřil jsem, že mám všechny ty hochy přečtené do posledního puntíku a že vím, jak by se kterýkoliv z nich ve svých pamětech prezentoval; tady mi okolnosti nabízely možnost ověřit si, zda mám alespoň v jednom případě pravdu.

* * *

Když jsem po vyřešení memoárového problému dorazil domů a zjistil, že mám prázdnou ledničku, vydal jsem se do ulic. Byl nedělní večer, takže mé kroky zamířily do nejbližší vietnamské samoobsluhy, kde mě upoutal zajímavý obraz: na pultě vedle pokladny stála televizní obrazovka, na ní svítila tvář překrásné Asiatky vyzařující směsici obav, bolesti i pocitů křivdy a nad ní se tyčil úděsný ksicht Asiata, který na zdrcenou krasavici zuřivě štěkal. Napadlo mě, že mít zácpu a potkat toho frajera na samotě u lesa, v tu ránu mám po problému s vyprazdňováním.

Drama napínavější než to na obrazovce se ale odehrávalo ve tváři paní pokladní: výraz napjatý k prasknutí, oči vevrtány do obrazu, zrychlený dech – nebylo pochyb, že by nedokázala odtrhnout zrak od obrazovky ani ve chvíli, kdy by jí do ucha zasyčel had.

K pokladně se blížila zákaznice s plným košíkem. Poodstoupil jsem od kasy a se zájmem sledoval, co se bude dít. Pokladní, aniž by odtrhla oči od obrazovky, brala jeden balíček po druhém, přejížděla kódy po čtecím zařízení, načež hodila na pult paragon s cenou 176 Kč a ukázala prstem na cifru. Zákaznice položila na pult pětistovku, pokladní smetla bankovku do zásuvky, vytáhla z ní dvoustovku, stovku, dvacetikorunu a dvě dvoukoruny – to vše aniž by na tisícinu sekundy odvrátila zrak od obrazovky.

Všiml jsem si, že váha stojí na pultě stranou, mimo zónu periferního vidění paní pokladní. Vložil jsem tedy do košíku nejen původně zamýšlené housky se salámem, ale přidal i tři mandarinky a dva banány. Paní pokladní obstála bez ztráty kytičky – ovoce hodila na váhu a ceny namarkovala bezchybně, bez jediného mrknutí stranou.

Odcházel jsem s pocitem diváka, který byl svědkem excelentního vystoupení estrádního umělce špičkových kvalit. Úžasný zážitek! Ta žena u kasy měla v obchodě pouze odloučenou část svého vědomí, jakousi jeho expozituru, zatímco celá její bytost byla vklíněna do virtuálního světa za obrazovkou. Jakpak by asi doma odpověděla na otázku: „Co v krámě, co zákazníci?“

Zaujat nevšedním zážitkem kráčím k domovu a přitom cítím, že se mi pomalu, ale jistě do mysli vkrádá déjà vu. Vždyť já už přece něco podobného zažil! Pocit neustále sílil, jedl jsem a nevěděl co, díval se na televizi a nevěděl na co, vlezl do postele a nemohl usnout, až někdy po půlnoci jsem tu dávnou scénu konečně uviděl.

Klubovna, kolem debatního stolu věžaři, nálada mdlá, tu a tam kdosi cosi řekne, následuje pauza, po ní zase kdosi cosi řekne, čas líně plyne, a v nejvzdálenějším koutě místnosti sedí Dok. Nehybně schoulen v ušáku pod stojací lampou drží v ruce rozevřená skripta, má do nich vevrtané oči a cosi soustředěně studuje. Není pochyb, že by neodtrhl od skript zrak ani ve chvíli, kdy by mu do ucha zasyčel had.

Jeden z debatérů cosi matně namítne, další nespokojeně povzdechne a unaveně řekne „pánové, buďme realisté“, načež kdosi apaticky dodá „a usilujme o nemožné“. Auditorium v tu ránu ožije – ano, to je přec výrok roku 1968! Rozbouřená mládež západní Evropy si ho psala na prapory!

Věžaři se o citovaném žvástu rozpovídají, vědí o něm všechno možné, jenom si nedokážou vzpomenout, kdo ho vymyslel. Shodnou se, že to byl francouzský politolog, ale jméno si nevybaví. Zkoušejí to všichni, padají různá francouzská příjmení, až to Jáchym utne.

„Víte co, pánové? Přestaneme na toho chlapa myslet a budeme tlachat vo něčem jiným. Časem si vzpomenem.“

Jenže – když si nějaká společnost odhlasuje, že nebude hodinu myslet na zelenou lišku, na nic jiného myslet nedokáže. Chvíli jsme tlachali o něčem jiném, jenže po každé druhé větě se některý z nás pokusil udeřit hřebík na hlavičku.

„Marais! … Dubios! … Nous! … Malad!“

Jáchym to nakonec nevydržel, praštil pěstí do stolu a zařval: „Kurva, chlapi, neserte mě!“ Obrátil se k nejvzdálenějšímu koutu zasedačky a vyštěkl dotaz: „Doku! Jak se ten chlap jmenoval?!“

Dok, aniž by se pohnul a odtrhl oči od učebnice, nepřítomně odříkal: „Herbert Marcuse. Německo-americký Žid. Filozof a sociolog.“

* * *

Při té dávné vzpomínce jsem si uvědomil, že toho o Dokovi až tak moc nevím. Jak by asi v memoárech prezentoval sám sebe? Jaké svědectví by o nás a našem světě nabídl fiktivnímu historikovi třetí vlny právě on? Co asi zaznamenávala odloučená část jeho vědomí, která tu byla spolu s námi, zatímco centrála jeho bytosti žila ve světě zcela jiném?

Všechny tyto otázky se mi promítly do představy schůzky s Dokem a pak už jsem se nedokázal udržet. Věren krédu všech zbabělců, že epistula non erubescit, sesmolil jsem šestistránkový dopis, jehož první strany popsaly věžařskou debatu o memoárech. Pak jsem k nim přilhal další stránky, které tvrdily, že zvažujeme nápad sestavit skupinový kompilát: každý z nás pořídí své vlastní memoáry a z nich pak sestříháme výsledný rukopis, který bude kolektivní svědeckou výpovědí věžařů pro historika třetí vlny. Byli bychom Dokovi vděčni, kdyby se spolu s námi zúčastnil i této „hry na Třetího“ – hry, která bude v historii Klubu věže tou poslední. S dopisem v kapse jsem pak očekával Dokův přílet.

* * *

Setkání s Dokem mi poskytlo nevšední zážitek: byl obklopen skupinkou mladých mužů, kteří měli dokonalé obleky, hladce oholené tváře, perfektně upravené účesy i ruce, a chovali se vybraně. Jsem už hodně starý člověk a dožívám v časech, kdy se každý své cti dbalý muž pyšní habitusem zavšiveného vandráka, který právě vylezl z kanálu. Zjev oněch mladých mužů mě zaskočil – jakoby z nich na mě zavanula atmosféra dávných časů, větrem odvátých neznámo kam.

Dívám se na ně a přitom, nevím proč, mě kdesi v zátylku svědí podivný pocit – kdyby jejich šéf luskl prsty, nejspíš bych zmizel v některém z diskrétně umístěných soukromých krematorií, uprostřed noci prolétl komínem do prostoru, a na vezdejším světě by pak po mně zbyly, krom trochy popela, jen identifikační údaje v seznamu pohřešovaných osob… Že by senilní paranoia?

Nebo jen závan reality zákulisního světa?

Sedmdesátiletý Dok na Věřiných pětatřicet už nevypadal, ale více než pětapadesát by mu nikdo nehádal. Naše schůzka trvala pětatřicet minut, pak do salonku diskrétně vstoupil jeden z mladých mužů a stanul v uvolněném pozoru. Když se na něj Dok podíval, mladík pohnul rukou s hodinkami a natočil je ciferníkem směrem k nám. Dok vstal a stiskl mi ruku.

„Mám prosbu,“ řekl jsem a podal mu dopis. „Až budete mít náladu, přečtěte si to. Potom dopis někam odložte a po deseti dnech si ho znovu přečtěte. Teprve pak se rozhodněte, co s tím. Ano?“ Dok přikývl.

„Provedu,“ řekl a vstrčil dopis do kapsy.

* * *

Po třech měsících mi pošta doručila zásilku se zvukovým záznamem Dokova vyprávění. Prvních několik vět adresoval mně: s nahrávkou můžu naložit, jak se mi zachce, žádá jen, abych – použiji-li k čemukoliv některou část jeho povídání – převzal použité přezdívky a nenahrazoval je skutečnými jmény osob… Že by nomina sunt odiosa?

Záznam jsem přepsal a přepis několikrát pročetl. Dok své vyprávění nahrával po částech, které se navzájem lišily. Některé byly namluveny barvitě, pestře a zřejmě s chutí, jiné stroze až heslovitě, jakoby mluvčí chtěl mít naplánované penzum co nejdříve z krku. K některým historkám se Dok vracel, dokonce vícekrát, doplňoval je a zpřesňoval, přičemž střídal časové roviny. Velmi často se vracel i k příběhům z dob svého dětství a mládí.

Třebaže text přepisu působil, ohleduplně řečeno, dost nepřehledně, dalo se v něm rozpoznat několik tematických okruhů, které autor jako by vhodil do mixéru a výsledný mix pak vrhl na papír.

Z oněch tematických okruhů jsem zkusil sestavit osnovu, která by nepostrádala cosi jako logický řád. Pak jsem text přepisu rozstříhal, nastříhané útržky roztřídil podle osnovy, nalepil je na čisté á čtyřky, a takto pořízený slepenec znovu přepsal. Teprve pak, při čtení onoho slepence, jsem si uvědomil, jak nešťastně je plynulost Dokova vyprávění narušována rozptýlenými historkami z dětství a mládí. Vystříhal jsem je, seřadil do jakési osobní zpovědi a z ní pak sestavil samostatnou úvodní kapitolu. Vím, že jsem tím do skladby Dokova svědectví imputoval cosi jako žánrový zlom a že je to problematické řešení. Ale řekl bych, že je nejméně problematické ze všech možných.

Celému vyprávění jsem se pokusil vtisknout jednotný vyjadřovací styl a sám do textu vstupovat pouze tehdy, když jsem nedokázal odolat. A ještě něco – v přepisu se vyskytují dva druhy uvozovek, jednočárkové a dvoučárkové. První z nich vymezují citáty podávané s neutrální intonací, ty druhé uvozují citace, které Dok hlasově přehrával, někdy se zřejmou snahou citovaného ironizovat či zesměšnit.

Výsledkem celého mého úsilí je kříženec Dokových memoárů s jeho pamětnickým svědectvím, které se dotýká i některých faktů z kategorie nepřípustných.

Fiktivní pan Třetí, historik pomyslné třetí vlny, má naše hybridní dílko k dispozici. Jestliže v něm lze nalézt cokoli, co oživí, doplní či zpřesní poznatky získatelné při studiu dokumentů z našich časů, nelze vyloučit, že po něm pan Třetí sáhne.

Z mé strany zatím vše, slovo má fenomén zvaný Dok.

TENKRÁT ZA MLADA

V třiačtyřicátém roce minulého století přišli moji rodiče o patnáctiletého syna a do konce války se z toho nevzpamatovali. Když pak v pětačtyřicátém na jaře házeli šeříky na sovětské tanky, dostali v záchvatu euforie nápad, že by si mohli pořídit náhradního syna a začít nový život.

Soudě podle tátova výroku, kterým o čtrnáct let později vypointoval svůj vzteklý monolog na téma „náš syn“, dobrý nápad to nejspíš nebyl. Táta, řidič náklaďáku, se tehdy pozdě večer vrátil ze Slovenska a zhrozil se: zhroucená máma seděla u kuchyňského stolu, svírala v ruce moji žákovskou knížku a naříkavě brečela. Ležel jsem ve svém kutlochu vedle kuchyně, pro jistotu předstíral, že tvrdě spím, a přitom hltal každé tátovo slovo.

Ten, který se neměl narodit

„Co je to, ksakru, za dítě?! Já v jeho věku měl fůru kamarádů, pořád jsem někde venku lítal s klukama, von teď jen sedí doma a čumí do rodokapsů, čte jedno a to samý pořád dokola, když jsme ho poslali do houslí, tak toho za pár tejdnů nechal, křídlovka ho taky nebavila, von teď vo nic nemá zájem, von by jen furt čuměl do blba, vypadá jak chcíplej ňouma a – najednou udělá takovejhle průser!“

Tátova řeč se zrychlovala a byla čím dál tím zuřivější. Ukončil ji výkřik, který mi vyrazil dech: „Ten kluk se už neměl narodit!!“

Aby bylo jasno, my se s tátou nijak zvlášť nemuseli. Kdo že si začal? Já vlastně nevím, kdo si začal, rozhodně nevylučuji, že jsem to byl já. Na tátovi mi zkrátka něco vadilo, jenom jsem nevěděl co, a to až do svých jedenácti let. On si toho byl vědom; jednou jsem cosi hledal v jeho zásuvce s nářadím a narazil při tom na svazek novinových článků, které se zabývaly riziky pozdního rodičovství.

Tátův vzteklý monolog navazoval na příběh, který se rozehrál v kulisách našeho dřívějšího bydliště, malém to městečku s jedinou dominantou – byla jí ženská, která v každém sečtělém jedinci musela evokovat Čapkův výraz „rozvalená erotika kravské blondýny“. Já už vlastně nevím, zda autorem citovaného sousloví je Čapek. Jestliže ano, a pokud by hrály i letopočty, nejspíš by tu dorotu znal. Jmenovala se Líšková a přezdívalo se jí Liška. Prý proto, že spávala s ocasem mezi nohama.

Ženské osazenstvo městečka a my prepubescenti jsme ji nenáviděli. Pubescenti i adolescenti předstírali, že by ji taky rádi viděli na márách, přitom ale tajně střádali na taxu, kterou si účtovala za úkony v akci „připouštění zajíčků“.

My prepubescenti jsme svoji nenávist prožívali poctivě a tu a tam ji i materializovali kameny, rozbíjeli jsme Lišce okna. Ona to žalovala našim tátům a ti nás pak seřezali jako koně. Jindy jsme kamení nahradili říkánkou, pod okny jsme jí sborově recitovali „vařila lištička kašičku, na zeleném rendlíčku, tomu dala, tomu dala, na domek si vymrdala“. Naši tátové nás pak seřezali jako dva koně.

Že k ní s výplatou chodil i můj táta, to bylo jaksi v řádu věcí, výplaty jí nosili všichni tátové. Jenomže tomu mému se to nešťastně vymklo z rukou. Najednou shledal, že bez ní nemůže žít, že se musí s mámou rozvést a že se musí k té dorotě nastěhovat. Když jsem v noci slyšel mámu, jak brečí a vzlyká „ty chceš opustit malýho kluka – kvůli tý kurvě?!“, bylo mi zle. Městečko mělo svůj hit a my s mámou taky, byli bychom se s chutí zahrabali do hnoje.

Líčená fraška skončila větším bizárem, než se dalo čekat. Začalo to v hospodě, kde se Liška ve společnosti rozjařených chlapů bavila na tátův účet – podroušeně vykřikovala, že si ho nevezme, protože „má trapně malýho ptáka a ještě menší plat“. Pokračovalo to divokou rvačkou před hospodou, při níž táta jednoho z těch smíšků přizabil, a frašku završilo tátovo pokání – v kriminále.

Z kriminálu se táta vrátil poměrně brzy, protože rvačku nevyprovokoval a vlastně se jen bránil značné přesile, holt nepřiměřeně. Po návratu mámu odprosil, ta mu rozmrzele odpustila, krátce nato jsme se z místa hanby přestěhovali do města, a já zahájil studia na místní střední škole.

Nové bydliště mi nic dobrého nepřineslo, ocitl jsem se v izolaci. Moji potenciální kamarádi ze sousedství byli zapouzdřeni do uzavřených smeček, žádná z nich o přistěhovalce nestála, a spolužákům ve škole jsem do oka rovněž nepadl. Nebylo se čemu divit, já nikdy nepatřil mezi šťastlivce, které si lidi zamilují naráz. Jednou z příčin je moje tvář s chudou mimikou, která má pouze jednu výhodu, dá se s ní vydělávat v pokeru. Jinak přináší jen samé problémy, v lidech vyvolává obezřetný odstup a nezřídka i hostilitu. Ještěže jsem po tátovi dost rozměrný, měl jsem o deset kilo víc a byl jsem o hlavu větší než moji spolužáci, takže mě nebili. Ale nepřátelství z nich přímo čišelo.

Na partu svých kamarádů z předchozího bydliště jsem mohl jen s nostalgií vzpomínat. Vyrůstal jsem s nimi od mateřské školky, takže těm ty moje hendikepy nevadily a nejspíš jim ani nepřišly na mysl. Mimochodem, že moji proměnu z normálního kluka na „chcíplého ňoumu“ iniciovalo prostředí nového bydliště, to si zřejmě uvědomoval i táta, proto se v jeho vzteklém monologu objevilo ono „teď“ – „teď jen sedí doma, teď nemá o nic zájem“. A nevylučuji, že se při svém vzteklém monologu vztekal i sám nad sebou. Věděl přece, že naše stěhování zavinil on.

I když jsem navenek předstíral, že tu třídní ostrakizaci v pohodě beru a že je mi celkem fuk, uvnitř jsem se užíral a zároveň cítil, že tenhle stav nepotrvá věčně. Přitom jsem ovšem nemohl tušit, že při té peripetii sehraje klíčovou roli Viržínko.

Přezdívalo se tak jedné z učitelek, a to ze dvou důvodů: jednak byla stejně vychrtlá, nevkusně balená, zahnědlá a nepříjemně páchnoucí jako stejnojmenné kuřivo, a jednak byla, protože nemohla nebýt, nedotčenou pannou, tedy virginia intakta. Vykala nám, my ji museli oslovovat soudružko profesorko, a k předlouhé řadě jejích nectností patřila i nemístná známkovací přísnost.

„Na jedničku umí pánbůh, na dvojku já, na trojku nejlepší z vás a na čtyřku ten lepší průměr.“

Všichni žáci ji nenáviděli a moc bych za to nedal, že se přílišné oblibě netěšila ani ve sborovně.

V onen kritický den kreslila na tabuli jakési geometrické obrazce a já se věnoval čtení pod lavicí. Začetl jsem se, přestal vnímat okolí, a pak se to náhle stalo: před očima se mi zjevil pařát soudružky profesorky, vytrhl mi Šprýmaře z Oregonu z ruky, načež její skřehotavý hlas ostře zavelel: „Vstaňte!!“

Vztyčil jsem se, ona se zběsile rozvřeštěla, já chvíli nehnutě stál a mlčel – no a pak se mi zatmělo před očima.

„Nekřičte na mě tak zblízka, paní, páchne vám z úst!“

** ** **

Vstupuji Dokovi do řeči, neboť nedokážu odolat. Historka s Viržínkem a její pozdější proměny jsou úsměvným příkladem faktu, že události, o nichž se mluví, jsou v podáních vypravěčů kreativně vylepšovány a postupem času se z nich stávají legendy. Před nějakou dobou jsem potkal muže, který pár let po Dokovi navštěvoval stejnou školu. V jeho podání zněla Dokova replika takto:

„Neřvěte na mě tak zblízka, ženská, smrdí vám z huby jak z prdele.“

My budeme spíše věřit Dokovu podání. Ona drsnější verze by ho patrně stála víc, než kolik ho stála ta jeho.

Pokračuje Dok.

** ** **

Domů jsem si odnesl žákovskou knížku se zápisem, nad nímž se matka zhroutila a táta pronesl svůj vzteklý monolog. Zápis – dalo se z něho vyvodit, že mě vyhodí ze školy – zval na pohovor oba rodiče, jenže ti se v tak hojném počtu dostavit nemohli, táta tu noc musel zpátky na Slovensko.

Když jsme s mámou čekali na chodbě před sborovnou na audienci, ocitl jsem se v moci démona vzdoru: až mě pozvou dovnitř, pošlu je všechny do háje a odejdu středem, s hlavou hrdě vztyčenou.

Jenže pak jsem se zadíval na mámu a démon se ze mě potichu vytratil – choulila se do sebe, vypadala jako uzlíček neštěstí, bylo jí šestapadesát a nikdo by jí nehádal míň než sedmdesát. Chudák ženská, co ta z toho života vlastně má? Manžel nevěrný šmejd a kriminálník, jedno dítě na krchově, druhý syn ksindl, který se neměl narodit, ona sama po celé dny v hospodských kuchyních u nádobí – psí život. Chybělo málo a šel bych k ní, objal ji a pohladil.

Ne, jen žádná gesta, ani před sborovnou, ani uvnitř. Dám jim, co chtějí, a možná i trochu víc… Když mi pak ve sborovně dali slovo, spustil jsem:

„Mě moc mrzí, co se stalo, nikdy si to neodpustím… Vy asi víte, jakou má soudružka profesorka pověst, jak je mezi studenty neoblíbena… Oni v ní vidí váš protipól. Vy všichni se nás snažíte vychovávat, hodně nás naučit, povzbuzovat nás, jenže ona… Říkají o ní, že studenty jen ponižuje, pořád je pokořuje, bere jim chuť do učení… Oni to takhle říkají, a proto ji nenávidí.

Já ale ne, mně je jí líto. Ona není zlá, není špatná, asi má jen špatný život… Jako já. My s maminkou se museli přestěhovat sem, protože… Táta nás chtěl opustit, odejít k takové divné paní, kvůli ní pak musel do vězení – my s maminkou byli všem pro smích, pohrdali námi, proto jsme se odstěhovali. Jenže – tady jsem pořád sám, se mnou se nikdo nekamarádí, sedím sám v poslední lavici, žádný spolužák se mnou nepromluví… Ten román, co mi soudružka profesorka zabavila, já už ho čet mockrát: je o takovém psanci, všichni se ho straní, pronásledují ho, on lidem pomáhá, jenže se to vždycky obrátí proti němu, on pořád šprýmuje, jako že si z toho nic nedělá, že je mu to jedno, jenže – jedno mu to není. Já si vždycky přečtu aspoň kousek, když…

Před tou hodinou se spolužáci o něčem domlouvali, já jsem k nim přišel, jenže oni se hned zvedli a šli na chodbu. Já jim nikdy nic neudělal, já… Když se na mě soudružka rozkřičela, tak mě to přišlo jako křivda, my jsme přec na tom oba stejně… Až se soudružka vrátí, já ji odprosím…“

Řeč plná zámlk, nedořečené věty, hlas přetékající slzami…, řekl bych, že to byl procítěný výkon, který by mě dostal na DAMU. Ocenila ho i máma, která poslouchala za dveřmi. Když mě poslali na chodbu čekat na ortel, vrhla se mi kolem krku a rozbrečela se. No a já ji pak přece jenom pohladil.

Dopadl jsem celkem dobře. Tresty sice vypadaly hrozivě, ředitelská důtka s výstrahou, podmínečné vyloučení, nebo tak něco, ale směl jsem zůstat ve škole. Kdo v ní ale nezůstal, byla soudružka profesorka Viržínko. Po onom incidentu onemocněla a zpátky do školy se už nevrátila. Proslýchalo se, že se na tom podílel i jeden sadistický kolega ze sboru – prý k ní zašel na soudružskou návštěvu a celé mé vystoupení jí přehrál z diktafonu.

Mezi spolužáky jsem tím zabodoval. Sice mě mezi sebe ani potom nevzali, ale tu a tam na mě alespoň promluvili.

Zajímavá byla reakce mého táty. Ze Slovenska se vrátil v noci, já už spal, tentokrát doopravdy, a máma mu zřejmě podala situační hlášení. Když jsme stanuli tváří v tvář, zahovořil ke mně nevzrušeným hlasem.

„Co sis nadrobil, to si vyžer sám, já se k tomu vracet nechci a nebudu. Pod jednou podmínkou – že budeš dělat sport. Sedět furt doma, civět do blba a užírat se, tak to ne. Už jsem volal do klubu, zejtra tam spolu zajdeme.“

Sportu tak akorát

Když táta vyslovil slovo sport, měl na mysli řecko-římský zápas, protože za mlada zápasil závodně a jeho idolem byl Frištenský. „Zejtra“ jsme tudíž spolu zašli do místního těžkoatletického oddílu a ze mě se stal zápasnický elév. Ne nadlouho. Válet se po žíněnce v objetí se zpoceným klukem, který smrdí jako tchoř, to mě neoslovilo.

Společně se zápasníky trénovala parta vzpěračů, kteří mě fascinovali. Byli mlčenliví, měli skvostně vypracovaná těla, a ve svém koutku tělocvičny se pohybovali jako zpomalený film. Zpomalený film oživovaný prostřihy bleskových akcí – šest kroků do strany, šest kroků zpět, důstojně a beze spěchu, pak znehybnět v tichém soustředění nad činkou, bleskurychlý shyb, a přes metrák železa jde nad hlavu. Přitahovali mě čím dál tím víc, a když se vrátil ze zahraničního zájezdu Mistr, bylo rozhodnuto. Opustil jsem zápasníky a stal se vzpěračem.

Mistr, zhruba devadesátikilový chlap, tehdy držel československé rekordy ve vzpírání břemen, a to bez rozdílu vah. Nemusím zdůrazňovat, že rekordman v reprezentačním dresu se státním znakem na prsou byl pro pubescenta zjevením. Stačilo mi, že se mohu pohybovat v jeho silovém poli, zaslechnout, jak s kolegy tu a tam prohodí pár slov, přihlížet, jak trénuje, a bylo mi báječně.

Mistr byl navíc velmi sympatický chlapík. Když měl náladu, předváděl všelijaké kousky, například chodil ve stoji o rukou po schodech, předváděl stoj o jedné ruce na medicinbalu, nebo zvedal kolegu za opasek nad hlavu. A nad nikým se nevyvyšoval. Když se například před utkáním zápasníků vyklízela tělocvična a upravovala do podoby arény s hledištěm, makal jako kdokoliv jiný, ba co víc, dobrovolně se ujímal nejobtížnějších úkolů. Jednou jsem s pokleslou čelistí přihlížel, jak ledabyle vlezl pod klavír, vztyčil se s ním, a jako kyklop ho na plecích beze spěchu odnášel kamsi do zákulisí.

Prostředí družstva vzpěračů na mě působilo podnětně, týden co týden mi padaly osobní rekordy a dost brzy jsem se vypracoval k nepřehlédnutelným výkonům. Po jednom osobním rekordu v nadhozu mi na rameno poklepal sám Mistr a s uznáním poznamenal:

„Jde ti to. Chytil jsi správný vztah k čince.“

Jistě nemusím rozvádět, co se mnou ta pochvala udělala. Mistr si mě všiml! Pro pána krále, on ví, že existuju!! Stal se ze mě vzpěračský fanatik, a kdyby to šlo, bral bych si činku i do postele.

Sám fakt, že si mě Mistr všiml, se mi velice vyplatil, dá se říct, že mi zachránil páteř. To bylo tak: přišla tuhá zima a problémy s otopem, načež nám přeložili tréninky kamsi na druhý konec města. Pro mě dost z ruky, čekala by mě jízda s přestupem a hodina cestování navíc. Podobná svízel hrozila i Mistrovi. A třebaže tenkrát byl ještě sport sportem, a ne jen státem placenou profesí, Mistr byl přece jenom Mistr, takže mu půjčili klíče od tělocvičny, aby mohl trénovat v šatně. Mistrova pochvala mi dodala odvahu zeptat se ho, zda bych směl trénovat s ním. Řekl proč ne, a já pak mohl prožít báječné čtyři týdny pod dozorem vzpěračského génia – mé výkony se při tom posunuly o pětadvacet kilo výš.

Mistr měl dopodrobna propracovaný systém, kterým se svědomitě řídil, a já se po něm opičil. Nic nenamítal, a když měl chuť, opravoval mé chyby a učil mě, co a jak dělat chytřeji a líp. Až jednou…

My tenkrát měli na matematiku kantora, který vyznával heslo škola hrou. Vždy jednou týdně napsal na zadní stranu tabule příklad, my před sebe museli položit papír nadepsaný jménem, on zavelel tři, dva, jedna, teď(!), otočil tabuli a zmáčkl stopky. Kdo byl s výpočtem hotov, zvedl ruku, kantor mu řekl čas, student ho napsal na papír vedle svého jména a papír položil na okraj lavice. Kantor pak zkontroloval výsledky, přidělil body, načež novelizoval třídní žebříček. Já se většinou pohyboval na čtvrté příčce.

Mimochodem, pokoušet se o podvod, například ubrat si čas, nepřicházelo v úvahu, náš kantor měl fenomenální paměť. Posvátný respekt ve třídě si získal hned ten den, kdy poprvé stanul před lavicemi. Zeptal se, zda někdo z nás hraje šachy, zvedlo se šest rukou, on vytáhl z tašky šachovnici, položil ji na jednu z lavic a rozestavěl figurky, dal nám zvolit barvu, my vyhráli bílou, on si u tabule sedl na židli zády ke třídě a zavelel: „Můžete začít.“ Hladce vyhrál, tuším ve dvaatřicátém tahu, a to mezi námi byl i vítěz celoškolní soutěže.

V inkriminovaný den otočil tabuli s příkladem tohoto znění:

„Pan S řekl panu M: mně je dvakrát tolik, než kolik bylo vám, když mně bylo tolik, kolik vám je teď; až vám bude tolik, kolik mně je teď, bude nám dohromady třiašedesát let. Jak starý je pan S a kolik let je panu M?“

Bylo zřejmé, že komplikovanost verbálního produktu pana S je mateník na počtáře a že si tedy nejdřív musím udělat jasno. Což udělám nejlépe tak, že se blábol pana S pokusím zobrazit graficky. Nakreslil jsem úsečku, která znázorňovala počet roků pana S a rozpůlil ji. Tolik bylo panu M v onom roce, kdy pan S byl starý jako pan M teď. Oběma ubylo stejně a – zadíval jsem se na úsečku a vše bylo jasné: věk pana M představuje tři čtvrtiny stáří pana S. Až oběma pánům přibude čtvrtina věku pana S, až tedy budou mít dohromady devět čtvrtin jeho nynějšího stáří, bude součet jejich let činit třiašedesát. Devítina z třiašedesáti je sedm, panu S je tedy osmadvacet a panu M jednadvacet let. Zvedl jsem ruku, kantor zmáčkl stopky a ohlásil čas – dvacet devět sekund.

Když kantor klání ukončil, zavolal mě k tabuli. „To nebyla soutěž v hádání z čar, příteli, to byla soutěž v sestavování rovnic.“ Podal mi křídu. „Tak sestavuj!“ A zmáčkl stopky. Sestavil jsem několik rovnic, vyšel mi stejný výsledek jako při hádání z čar a kantorem naměřený čas byl toho dne šestý v pořadí. Takže jsem nakonec v třídním žebříčku o jedno místo klesl. Pokazilo mi to náladu na celý den, takže si toho večer při tréninku nemohl Mistr nevšimnout.

„Copak? Něco ve škole?“ zeptal se, leže na lavici se zavřenýma očima. Před sérií zdvihů pohybujících se při hranici jeho osobních rekordů vždy krátce odpočíval. Popsal jsem dopodrobna svoji dopolední lapálii s úsudkovým příkladem a odsoudil kantora. Měl jsem za to, že se nezachoval fér, vždyť já přece výsledek neuhodl, dospěl jsem k němu logickou úvahou, měl mi přiznat vítězství.

Mistr mě se zavřenýma očima vyslechl, načež poznamenal něco v tom smyslu, že by se mnou rád souhlasil, ale nemůže. Jestliže jsme soutěžili v sestavování rovnic, neměl jsem na vítězství nárok. „Kdybys v řeckořímském zápase položil soupeře na lopatky volnostylařským chvatem, přiznali by ti vítězství? Sotva.“ Po chvilce dodal: „Nezabodoval jsi v tý soutěži, ale u toho učitele. Určitě zaznamenal, že ti to myslí na jedničku.“ Pak vstal a šel na svoji topsérii.

V takové chvíli jsem všeho nechal a bez dechu přihlížel. Mistrovy osobní rekordy byly rekordy státu, měl jsem při jeho topsérii pocit vyvolence, který smí přihlížet něčemu, co nikdo jiný v této republice vidět nemůže.

Mistr se postavil nad činku, několikrát se zhluboka nadechl, pak zavřel oči, znehybněl s rukama nataženýma k čince, jeho svaly se napjaly a – vtom se na mě podíval: „Kolik je ti let?“

Ohromením jsem až vyjekl: „Čtrnáct.“

„Proboha,“ zhrozil se Mistr, „já myslel, že ti je nejmíň sedmnáct.“ Přeskočil činku, vzal mě za ruku a táhl přes ledovou tělocvičnu do kanceláře, odkud pak telefonem obvolal několik míst. Den poté mě odvezli do jakési nemocniční vyšetřovny, tam se mě ujali lékaři, všelijak mě rentgenovali a natahovali na skřipec, načež zazněl neúprosný ortel: „Se sportem zvaným vzpírání je konec!“ Měl jsem pocit, že se mi zase jednou bortí svět, nejenom páteř, kterou jsem v tu chvíli srdečně nenáviděl. Oči se mi zalily slzami.

„No no!“ zaprotestoval doktor. „Budoucí mistr světa se mi tu rozbrečí jak malej kluk?! Copak je na světě jen vzpírání?“

Ne, to rozhodně není, jenže – co dál? Když mrazy pominuly a tréninky se vrátily na staré místo, chodil jsem dál mezi vzpěrače a jen tak si cvičil. Mým klíčovým rádcem se stal Mistr, který nade mnou převzal osobní patronát. Je vcelku jasné proč, hryzalo ho svědomí – jako můj vzor a rádce se přičinil o strmý vzrůst mé výkonnosti, tedy o nadměrné přetěžování mé nevyzrálé páteře.

Já mu ovšem nic nevyčítal, ba právě naopak, jeho autorita v mých očích vzrostla nade všechny meze. Nejen že se projevil jako odpovědný chlap, kterému není lhostejný jeden bezvýznamný kluk, nejen že se projevil jako muž akce, který umí v konkrétní situaci pohotově zasáhnout, on se projevil i jako člověk s postřehem a vynikající inteligencí. Vždyť on, řadový policista, věděl, že soutěž v počítání úsudkových příkladů se nepořádá pro mladíky před maturitou.

„Víš, co by ti prospělo?“ oslovil mě Mistr znenadání, když zadumaně přihlížel, jak ležím na žíněnce a provádím cviky, které mi doporučil sportovní lékař. „Švédská gymnastika. Boxeři mají nového trenéra a ten ji umí. Zajdeš za ním a on tě ji naučí. Domluvím to s ním.“

Švédskou sestavu mě naučili poměrně brzy, já ale za rohovníky nepřestal chodit ani pak. Ne že by mě lákal box, nikdy jsem necítil potřebu bít do hlavy individua, která mi ublížila, natož lidi, kteří mi neudělali vůbec nic. Mezi boxery mě přitahovala atmosféra klubu a také doktor, který pečoval o jejich psýchu. Říkali mu Dušař – o zuby se jim staral zubař, o duši jim tudíž pečoval Dušař. Obé, atmosféra klubu a Dušař, nakonec způsobilo, že jsem se stal příslušníkem klubové líhně. To bylo tak:

Když se zájemce o rohovnický sport přihlásil do klubu, byl vřazen do tak zvané líhně, která měla dvě kategorie, přijímač a přípravku pro nováčky. Zájemce byl nejdříve začleněn do přijímače, kde byl soustavně sledován a testován. Členové rozhodujícího triumvirátu – trenér, lékař a Dušař – společně zjišťovali, zda ve fyzické či psychické kondici zájemce nejsou ireverzibilní závady neslučitelné se sportem zvaným box. Jestliže zájemce obstál, přeřadili ho do přípravky nováčků. Iniciačním aktem byla pozvánka na tréninkový ranč, který měl klub na Sázavě.

Ze začátku, po přímluvě Mistra u trenéra, jsem na tréninky chodil jako host, který nikoho nezajímal. Přicházej si, kdy chceš, dělej, co chceš, můžeš se po nás opičit, a to je vše. Testování? Proč bychom tě měli testovat, copak chceš boxovat? Jenže já bych se dal od Dušaře otestovat docela rád a větší zájem trenéra by mě rovněž potěšil. Nakonec jsem nevydržel, šel za trenérem a požádal ho o zařazení do přijímače. Selekcí jsem prošel bez úhony, ocitl se mezi nováčky, vyrazil s nimi na sázavský ranč a tam vyslechl vstupní Dušařovu přednášku:

„Vážení a milí nováčci, pozvání na ranč vám jistě zvedlo náladu. Jenže pak jste se doslechli, že vás tu čeká přednáška a bylo po náladě. Vy přece chcete boxovat, ne poslouchat kecy.

Ti bystřejší z vás ale brzy pochopí, že i poslouchání keců má něco do sebe. Chytřejší mládenci se totiž vyznačují tím, že si kladou otázky a ty často začínají slůvkem proč. No a naše přednášky jsou právě od toho, aby na taková proč odpovídaly. Například dnešní přednáška vám řekne, proč někteří z vás, po uplynutí několika měsíců, odejdou z klubu. Tolik úvodem a teď k věci.

Za sport jste si zvolili box a volili jste výtečně. Box je úžasný sport a vy pro něj máte předpoklady, přijímač to prokázal. Bohužel, s boxem jsou spojena jistá, řekněme specifická rizika, a proto jste výtečně volili i klub. Náš klub vás totiž naučí nejen boxovat, ale naučí vás i rizika boxu minimalizovat.

Nejspíš nevíte, že jsou dva druhy boxerských klubů: v jedněch se příprava budoucích boxerů začíná ringem, v našem klubu se příprava budoucích boxerů ringem završuje. Abyste se mohli ocitnout v ringu před obecenstvem, musíme říct my tři, trenér, lékař a já, že vaše příprava byla úspěšná. Ta příprava bude dost dlouhá a budete se učit spoustě věcí: pečovat o své zdraví, dobře a správně jíst, rozvíjet svoji fyzickou kondici, zvládat emoce, naučíte se stát ve střehu a dokonale se krýt, osvojíte si všechny údery, naučíme vás, jak ty údery dávat i jak je přijímat; naučíte se pohybovat v ringu, pracovat s těžištěm, a konec konců, naučíte se i pracovat s cíli.

Teď k onomu proč. Proč někteří z vás, možná i mnozí, v příštích měsících z našeho klubu odejdou.

Vytkněme si čistě teoretický předpoklad, že tady přede mnou sedí vedle sebe dva mládenci, jeden chytřejší a druhý méně chytrý. Poplynou měsíce, my vás budeme učit věci, které jsem před chvíli vyjmenoval, načež si ten méně chytrý řekne a dost! Já chci boxovat, ne jen furt mlátit do pytle. Odejde do klubu, kde se příprava budoucích boxerů začíná ringem, do měsíce bude stát mezi provazy a učit se boxovat metodou pokus omyl. Zatímco ten chytřejší bude, obrazně řečeno, pořád jen mlátit do pytle.

Po letech se, možná, tito dva borci setkají v národní reprezentaci – oba budou zhruba stejně úspěšní, takže jejich boxerské kariéry vyjdou prakticky nastejno. Tak v čem je, ksakru, rozdíl?

V tom, co bude pak, až jejich kariéry skončí. Náš kluk odejde zdravý jak řípa, v nose bude mít chrupavku, zuby v pořádku, inteligenční kvocient stejný, ne-li vyšší, než když do klubu přišel. Bude perfektně připravený pro život, bude se umět se životem prát a obstojí v něm. Ten méně chytrý bude mít přeražený nos, zuby nadranc, mozek plný drobných zranění po úderech a inteligenční kvocient u pásma debility. Do života bude odcházet jako lidská troska a život ho semele.

Teď ještě pár poznámek navíc. Když jsem se zmiňoval o práci s těžištěm a s cíli, zahlédl jsem v očích některých z vás otazník. O čem ten strejda mluví?

Chodíte do školy, co je těžiště tudíž víte. Možná byste i dokázali sestrojit těžiště trojúhelníka. Co je zač práce s těžištěm, to se dozvíte snadno: postavíte se na pravou nohu, levou pokrčíte, přiložíte ji chodidlem k pravé noze ve výši kolena a zkusíte vydržet celé tři minuty.

Víte, já byl před několika lety členem komise, která vyšetřovala úmrtí jednoho kluka. Bylo mu šestnáct, skvěle boxoval a pro box měl výtečné předpoklady – dobrou výšku, široká ramena, dlouhé ruce a lehké nohy. V osudovém zápase vedl vysoko na body a doslova exceloval.

Jenže uprostřed druhého kola přestal boxovat proti soupeři a začal boxovat pro tribuny. Tancoval kolem soupeře, tloukl ho, jak chtěl, kdy chtěl a kam chtěl, zkrátka se předváděl. Pak dostal nic neříkající úder do prsou. Kdyby správně stál a hlídal si těžiště, nejspíš by si ani nevšiml, že nějaký úder inkasoval. Jenže on si těžiště nehlídal, ten úder ho postrčil přes paty, on spadl na podlahu a udeřil se do zátylku. O čtyři hodiny později zemřel na výron krve do mozku.

Můžete si být jisti, že žádného z vás nepustím do ringu dříve, než se ujistím, že budete celý zápas boxovat proti soupeři, a ne pro tribuny, že budete neustále v perfektním střehu s dobrým krytem a že si budete hlídat těžiště.

Teď pár slov k těm cílům. Když jste se přihlašovali do klubu, každý z vás měl nějaký cíl.

Někteří z vás se jen chtějí naučit boxovat, aby přeprali kluka, co jim chodí za holkou. Jiní si kladou za cíl vyhrát olympiádu. Těm já budu fandit a držet palce, čím vyšší cíl, tím lépe. Jenže pozor, k vysokým cílům se stoupá po velmi dlouhém žebříku. Když stojíte na jeho druhé příčce, musíte myslet na třetí příčku. Jen a jen na třetí příčku, nikdy ne na čtvrtou nebo na pátou. Kdybyste chtěli tu třetí přeskočit, dopadnete špatně. Protože:

Kdo chce moc, dostane o moc míň, než kolik by dostal, kdyby chtěl tak akorát! Teď všichni: Kdo chce moc…“

Opakovali jsme to po něm sborově jako cvičené opice, pak ještě jednou a nakonec i potřetí.

„Fajn. A teď se jdeme proběhnout.“

Běželi jsme posázavskou krajinou, do kopce, z kopce, deset kilometrů. Moc bych za to nedal, že už tehdy někteří z nás začínali přemýšlet, zda by nebylo lépe v klubu, který přípravu budoucích boxerů začíná ringem. Já ale vydržel a nakonec jsem byl z nováčkovské přípravky úspěšně vyřazen, začleněn mezi dorostence a vpuštěn do ringu před obecenstvo.

* * *

Dušař pro nás dorostence vždy jednou za měsíc pořádal přednášky, při nichž jsme seděli jako chovanky v klášterní škole a pozorně vstřebávali vědomosti. Jeho velkým vzorem byl Joe Louis, Afroameričan, rohovnická hvězda třicátých let 20. století a mistr světa všech vah špičkových kvalit. Dušařova přednáška často začínala nějakou historkou z Louisova života a pointovala ji poučení, která z té historky vyvodil. Uvedu příklad:

„Mohovitá skupina Američanů černé pleti se někdy na počátku třicátých let 20. století zamýšlela nad otázkou, jak co nejúspěšněji přispět k řešení rasového problému v USA.

K hledané odpovědi ji přivedla jednoduchá a přitom chytrá úvaha: v hierarchii zájmů prostého Američana stojí na jedné z předních příček sport, mimo jiné a zejména box. Profesionální mistr světa všech vah je autoritou par excellence, jeho vliv na veřejnost nemá konkurenci. Najděme černého chlapce, který má předpoklady pro špičkový box a vlastnosti příkladného člověka, doveďme ho na rohovnický trůn, udělejme z něho vyslance naší rasy a jeho vliv na veřejnost usměrněme tak, aby co nejvíce přispíval k tlumení rasových předsudků.

Jak rozhodnuto, tak i konáno. V rozprostřených sítích uvízl amatérský boxer, který se zdál být ideálním úlovkem. Velmi přitažlivý mladík s pozoruhodnou inteligencí a příkladnou morálkou, který dosud v amatérském ringu neprohrál. Záměr sponzorů nabýval konkrétních obrysů, zbýval poslední akt – pozvat černého Jacka Blackburna, bývalého mistra světa ve welteru a špičkového odborníka přes box, aby vybraného kandidáta zhlédl a řekl ano.

Blackburnova expertiza se uskutečnila při finálovém utkání těžkých vah na amatérském mistrovství USA, v němž se potenciální velvyslanec černé rasy utkal s neznámým, rovněž černým soupeřem, kterého po úžasném výkonu porazil. Sponzoři zářili spokojeností a nedočkavě se vrhli na Blackburna. Je skvělý, že? Tak co, máme do toho jít?

Blackburn svraštil čelo a zachmuřil se. Jsou to vaše peníze pánové, já bych do tak riskantního podniku nešel. A když už, tak bych neinvestoval do toho chlapce, kterého jste vybrali vy. Vsadil bych na toho, co dnes prohrál.

Zaražení sponzoři zmlkli, podumali a – podepsali smlouvu s chlapcem, který tak zdrcujícím způsobem prohrál. Byl to Joe Louis.

Poučení pro vás? Jsou dvě. Zaprvé – budete-li přesvědčeni o své pravdě, vždycky se, pro jistotu, poraďte s nějakým tím Jackem Blackburnem, který o věci ví mnohem víc než vy. Podumejte a pak dejte na jeho radu.

Zadruhé – když soupeře srazíte na zem a on vám bude ležet u nohou, umlčte v sobě Tarzana. Ten po vítězném boji vložil nohu na krk ubitého nepřítele, zvrátil hlavu nazad, bušil se v prsa a z jeho hrdla se vydral táhlý řev vítězného opího samce. Takovéhle projevy, byť jen zasuté někde v hloubi duše, patří do džungle, mezi divou zvěř, ne mezi lidi. Až se budete dívat na soupeře, který vám leží u nohou, vzpomeňte si na Louise, který ve finále amatérského mistrovství USA prohrál. Dívejte se na poraženého soupeře s vědomím, že je to možná budoucí mistr světa, že vám třeba u nohou leží talent, kterému nesaháte ani po kotníky. Proto se na něho dívejte s úctou a pokorou.“

Dobrá ukázka, že? Dám ještě jednu:

„Louis byl na vrcholu slávy, zbývalo už jen získat titul mistra světa. Sávající mistr věděl, že na Louise nemá, proto se kroutil jako had a snažil se své poslední utkání oddalovat všemi dostupnými prostředky. Pak mu samo nebe seslalo vytáčku zvanou Schmeling. Byl to někdejší špičkový boxer, Němec, který začal mít ve své domovině potíže s nacisty, objevily se pochybnosti o jeho rasové čistotě. Úspěch ve světovém ringu by mu nesporně pomohl, dal by se interpretovat jako důkaz nadřazenosti nordické rasy. Začal se tedy vehementně hlásit o právo vyzyvatele a stávající mistr světa s utkáním souhlasil – pod podmínkou, že Schmeling porazí Louise. Nastalo dohadování, do hry se vložila diplomacie a Schmeling i Louis nakonec kapitulovali – utkají se o právo vyzyvatele.

Schmeling, starý a zkušený lišák, se rozjel do Ameriky s cílem nastudovat si Louise a najít jeho Achillovu patu. Vrátil se domů spokojen, něco zajímavého objevil. Všiml si, že Louis při levém direktu vystřeluje pěst, co nejdál to jde, takže mu na chvíli poklesne levé rameno kryjící bradu. Na to pak zaměřil celou přípravu.

Při utkání čekal dost dlouho na správnou chvíli, boxoval opatrně až bojácně, takže v Louisovi vyvolal pocit, že to bude nejsnazší zápas v jeho dosavadní kariéře. Jenže pak ta správná chvíle nadešla: Louis vystřelil levačku, jeho rameno pokleslo, objevila se nekrytá brada a Schmeling ji zasáhl – pravým hákem, svým svátečním úderem. Otřesený Louis se pak už jen po ringu potácel a drtivě prohrál.

Do ringu pak nastoupila politika, neboť všem bylo jasné, že odveze-li Schmeling titul mistra světa do Německa, Amerika ho sotva kdy uvidí. Děly se věci různé, čisté i nečisté, a Schmeling i Německo nakonec museli souhlasit, že Louis má právo na odvetu. Při té Louis rozsekal Schmelinga na mraky, pak porazil i mistra světa a získal titul. Poučení pro vás? Jsou dvě:

Zaprvé – musíte si dopodrobna zmapovat všechny své Achillovy paty, odstranit ty, co se odstranit dají, a naučit se dokonale krýt i chránit všechny ostatní.

Zadruhé – o každém svém potenciálním soupeři se snažte vědět úplně všecko, zjistěte si jeho Achillovy paty a snažte se vymyslet, jak je využít ve svůj prospěch. Dokážete-li to, budete třeba moci soupeře už před zápasem rozhodit psychicky a on se vám pak bude válet u nohou.

A ještě něco: stojíte-li před jakoukoliv situací, zkuste se o ní v předstihu dozvědět co nejvíc! To myslím doslova a do písmene. Když pojedete boxovat někam na Moravu a dorazíte na místo utkání, jděte si nejdříve prohlédnout sál, kde stojí ring. A pořádně se rozhlídněte, snažte se do sebe vstřebat atmosféru místa a jeho zvláštnosti. Až budete nastupovat do ringu, budete mít alespoň zčásti pocit, že jste na domácím hřišti. Pomůže vám to.“

Pan doktor byl rohovnický fanatik a o boxu věděl prakticky vše. Přednášel o historii boxu, o jeho současné organizaci ve světě i u nás, o jeho pravidlech a tajích, o činnosti bodových rozhodčích, o psychologii boje, o nejefektivnějších metodách přípravy boxera, o způsobech ochrany jeho zdraví a o jiných zajímavých věcech. Přednášel, ale jak! Ty moje ukázky berte s rezervou, jsou to jenom neumělé parafráze. Dušař měl záviděníhodnou slovní zásobu, mluvil živě a plasticky, své vývody dokresloval příklady ze života, a navíc uměl báječně servírovat pointy. Přitom někdy promítal instruktážní či dokumentární filmy a vtipně je komentoval. Dušařova vystoupení zkrátka přinášela nejen zajímavé poznatky, ale i nevšední zážitky, proto ta soustředěná pozornost posluchačů.

Mám vážné podezření, že moje posluchačské kontakty s doktorem od boxerů nezůstaly bez následků. Nejenže mě naučily dost dobře rozumět rohovnickému sportu a jevům kolem něj, ale poskytly mi řadu inspiračních podnětů pro život mimo sport. Zkrátka a dobře, Dušař se mi natrvalo uhnízdil v nezasvíceném koutě povědomí a stal se mým celoživotním suflérem.

Kromě doktora Dušaře mě k boxerům připoutávala i přízeň, s níž mě dorostenci přijali mezi sebe. Dokonce se mě na chvíli zmocnil úlevný pocit, že můj odpuzující výzor je ten tam, že se nade mnou nějaká vyšší moc slitovala a obdařila mě čímsi, co by se dalo chápat jako osobní kouzlo. Dost brzy jsem vystřízlivěl, pravý důvod mého pozitivního přijetí měl více než praktické pozadí. Boxerští dorostenci, většinou střízlíci boxující v nižších vahách, měli v partě pouze jednoho rozměrného kluka a velice přivítali, že se jejich odstrašující síla zdvojnásobí. Onomu rozměrnému klukovi přezdívali Cent. On sice nevážil metrák, do sta kil mu něco chybělo, ale i tak to byl pořízek budící respekt. Mně zas chyběla nějaká ta kila do Centa, proto mi přidělili přezdívku Docent, kterou pak zkracovali na Doc. No a protože s tou měli potíž při užívání vokativu, změnili ji na Dok, protože cé se prý dá změnit na ká, viz bantam Kupido, který začínal jako Cupido.

K čemu že moji dorostenečtí kolegové potřebovali odstrašující sílu? Navykli si vydělávat peníze dost problematickými způsoby, například akcí KAPE, pro niž vymysleli bojové heslo „Nemusí pršet, jen když KAPE“.

KAPE je akronym, kasírování pederastů. Volavku hrál sedmnáctiletý Kupido, který vypadal na třináct – vlasy stočené do zlatých prstýnků, obrovské modré oči, boubelatý zadek, poluční sen všech pederastů světa. Potloukal se v lovištích pedofilů, po všelijakých těch lázních a saunách, úlovky vodil na smluvená místa a my je tam kasírovali. Přestali jsme s tím poměrně brzy. Jednak moc nekapalo, jednak se o KAPE začala zajímat policie. Stalo se tak poté, co se jeden z těch prasáků začal bránit, a to dost vehementně. Museli jsme ho klidnit donucovacími prostředky – já ho přidržel, Centík mu pochroumal sanici a vyrazil dvojku vlevo nahoře –, načež se ten bídák odplížil na policii a oznámil loupežné přepadení. Policisté, tehdy esenbáci, o něm nejspíš věděli své, takže pátrání nepřeháněli, ale stejně jsme pro jistotu pozměnili způsob obživy.

Popravdě řečeno, nebylo čeho litovat – nejen že až tak moc nekapalo, ale kolem rozdělování kořisti bývalo někdy dost dusno. Jednou vehementně remcal Kupido: nadělá z nás nejvíc práce, ta ho vystavuje nechutným situacím, musí se nahatý natřásat před prasáky a mít se k nim, a pak dostane pár blbejch korun. Cent, který úlovky rozděloval, Kupidovo remcání uťal stylově: „Kdo chce moc, dostane o moc míň, než kolik by dostal, kdyby chtěl tak akorát.“ Načež z Kupidova podílu ubral dvacku.

Mimochodem, když jsem se přes Centíkův citát dostal zpátky k Dušařovi, měl bych poznamenat, že jsme jeho výroky ctili jak svatá přikázání. Když nám řekl, že chlap hodný toho jména chodí vždycky včas, chodili jsme na minutu přesně. Když nám řekl, že kdo kouří či pije alkohol, patří k lidem druhého řádu, vyznávali jsme abstinenci. A tak dále. Že není košér kasírování pederastů, to nám neřekl, a tak jsme je kasírovali. Až do toho incidentu s Bezpečností. Pak jsme s tím přestali, neboť jsme usoudili, že pokračování v akci KAPE by nejspíš bylo příliš riskantní. A že riskovat se má s rozumem, to nás taky naučil Dušař.

* * *

Do těchto raných fází mého rohovnického angažmá patří nezapomenutelná epizoda, která ozvláštnila moji pubertu. Bantam Kupido se nedostavil na trénink a neomluvil se, což trenér odmítl přehlédnout. Poznamenal, že já přec bydlím někde v těch končinách co Kupido, a uložil mi, abych ho navštívil a zjistil, jak se něco tak neslýchaného mohlo stát. Úkol jsem splnil – absentér měl angínu a omluvenku k rukám trenéra odeslal – jenže…

Zkrátka a dobře, při plnění onoho úkolu jsem utrpěl těžký citový úraz, zamiloval jsem se. Zamiloval jsem se do šestatřicetileté Kupidovy matky Evy, a to vášnivě. Pozor, žádná hyperbola! Vášeň se vším všudy, při pohledu na vyvolenou horko v prsou, přerývaný dech, oči zalité slzami, hlava v závrati, palčivý třas v lýtkách a tak.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hra na třetího.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.