WILLIAM SHAKESPEARE

HAMLET

Vydal: Michaela Dusíková, ARTiS

Högerova 1098/13, 152 00 Praha 5

v roce 2021

1. vydání

ISBN 978-80-88420-69-9 (online, EPUB)

ISBN 978-80-88420-70-5 (online, MOBI)

www.artispraha.com

OSOBY

KLAUDIUS, král dánský

HAMLET, syn předešlého a synovec panujícího krále

POLONIUS, nejvyšší komoří

HORATIO, přítel Hamletův

LAERT, syn Poloniův

VOLTIMAND, KORNELIUS, ROSENKRANTZ, GUILDENSTERN, OSRIK, ŠLECHTIC, KNĚZ, dvořané

MARCEL, BERNARDO, důstojníci

FRANCISKO, voják

REYNALD, sluha Poloniův

HERCI

Dva HROBNÍCI

FORTINBRAS, princ norský

SETNÍK

ANGLIČTÍ VYSLANCI

GERTRUDA, královna dánská, matka Hamletova

OFELIE, dcera Poloniova

Pánové a paní, důstojníci, vojáci, plavci, poslové, sloužící a jiná družina

DUCH otce Hamletova

JEDNÁNÍ PRVNÍ

Scéna 1.

Elsinor. — Terasa před zámkem.

FRANCISKO na stráži. Vystoupí BERNARDO.

BERNARDO:

Kdo zde?

FRANCISKO:

Ne, mně odpověz! Stůj a dej se znát!

BERNARDO:

Ať žije král!

FRANCISKO:

Bernardo?

BERNARDO:

On!

FRANCISKO:

Vy na minutu přicházíte včas.

BERNARDO:

Teď tloukla dvanáctá; jdi spát, Francisko.

FRANCISKO:

Dík za vystřídání; ale mrazí dnes

a mně jest nějak teskno u srdce.

BERNARDO:

Stráž měl jste klidnou?

FRANCISKO:

Myš se nehnula.

BERNARDO:

Nuž, dobrou noc.

A potkáte-li kdes Horatia

a Marcela — dnes se mnou mají stráž —

jen řekněte, by pospíšili si.

FRANCISKO:

Mně zdá se, že je slyším. Stůj! Kdo zde?

Vystoupí HORATIO a MARCEL.

HORATIO:

Té země přátelé.

MARCEL:

A věrní králi.

FRANCISKO:

Všem dobrou noc!

MARCEL:

Vy, čacký vojíne,

též buďte s bohem! — Kdo vás vystřídal?

FRANCISKO:

Bernardo na mou hlídku nastoupil.

Již dobrou noc.

Odejde.

MARCEL:

Hola! Bernardo!

BERNARDO:

Hej!

Jest to Horatio?

HORATIO:

Tak z něho kus.

BERNARDO:

Tož vítejte a dobrý Marcel též.

MARCEL:

Jak, — zjevilo se to dnes v noci zas?

BERNARDO:

Já neviděl jsem ničeho.

MARCEL:

Horatio mi říká, že to jest

jen přelud náš, a nechce uvěřit

v to hrozné zjevení, jež dvakrát již

jsme viděli. — Já tedy prosil jej,

by s námi probděl dnešní noci stráž,

a ukáže-li se ten přízrak zas,

by našim očím pravdu dosvědčil

a oslovil to.

HORATIO:

Však to nepřijde.

BERNARDO:

Nuž, chvilku sedněte a na svůj sluch,

jenž proti naší zvěsti hrazen jest,

nás ještě jednou nechte útočit

tím, co jsme po dvě noci viděli.

HORATIO:

Tož tedy sedněme a vyslechnem,

co nám Bernardo o tom vypoví.

BERNARDO:

V noci minulé,

když právě tam ta hvězda, kteráž jest

od pólu na západ, kruh oběhla,

by ozářila onu nebes část,

kde hoří teď, — tu Marcel a já sám,

když právě jedna odbila…

Vystoupí DUCH.

MARCEL:

Dost! — Ticho! — Hle, — tam přichází to zas!

BERNARDO:

V té podobě, co nebožtík náš král!

MARCEL:

Horatio, tys učen, promluv na to.

BERNARDO:

Hleď, není-li to králi podobno?

— Jen viz, Horatio.

HORATIO:

Ba, celý on;

mně děs a úžas kostmi probíhá.

BERNARDO:

Chce, aby někdo na to promluvil.

MARCEL:

Ty oslov to, Horatio.

HORATIO:

Kdos ty,

jenž osobíš si tento noční čas

a krásnou, bohatýrskou postavu,

v níž pohřbeného krále majestát

kdys chodil? — Nebem zaklínám tě, mluv!

MARCEL:

Jest uražen.

BERNARDO:

Hle, vzdaluje se to!

HORATIO:

Stůj! Promluv! Mluv, já zaklínám tě, mluv!

DUCH zmizí.

MARCEL:

To tam a nechce dáti odpověď.

BERNARDO:

Nuž jak, Horatio! — Vy třesete se

a zbledl jste. — Zdaž není v tom cos víc

než přelud? — Cože o tom soudíte?

HORATIO:

Bůh svědkem, že bych tomu nevěřil,

mé vlastní oči kdyby nebyly

mi pravdivým a zřejmým svědectvím.

MARCEL:

A není-li to králi podobno?

HORATIO:

Jak ty sám sobě. — Totéž brnění

měl na těle, když vyšel do boje

se ctižádostným Norem. Zrovna tak

se zachmuřil, když tenkrát na ledě,

při hněvném smlouvání se, udeřil

na harcující v saních Polany.

Toť podivné. —

MARCEL:

Tak dřív již dvakráte

a právě v tuto mrtvou hodinu

stráž bohatýrským krokem obešel.

HORATIO:

Zvlášť nevím, jak to sobě vyložit,

leč úhrnem a volně soudím-li,

zlý převrat věští to pro naši vlast.

MARCEL:

Nuž sedněme; a řekni mi, kdo ví,

proč tímto přísným, bdělým seřazováním

lid země té se týrá noc co noc?

Nač den co den se děla slévají

a z cizích trhů kupuje se zbroj?

Proč do loděnic honí dělníky,

jichž práce mozolná již neloučí

ni svátek nedělní od všedních dnů?

Co zamýšlí se, že ten znojný chvat

noc činí dělnou tovaryškou dne, —

kdo mi to může říct?

HORATIO:

To mohu já;

tak aspoň šeptá se: Král poslední,

ten, jehož přízrak právě se nám zjevil,

jak víte, Fortinbrasem Norvežským,

— jejž k tomu hnala pýcha závistná, —

byl vyzván na souboj. Náš chrabrý Hamlet,

— neb rekovností svou byl proplaven

po všech těch stranách známého nám světa, —

sklál toho Fortinbrasa, který pak

po zpečetěné smlouvě, stvrzené

i zákonem i právem rytířským,

svůj život ztrativ, také zeměmi,

co jich kde držel, propad’ vítězi.

Náš král se stejným dílem zaručil,

jenž byl by připad’ Fortinbrasovi,

když byl by zvítězil, jakž podle smluv

a moci článku uvedeného

zem jeho Hamletovi propadla. —

Teď ale, pane, mladý Fortinbras.

pln nezřízené nakvašenosti,

si na pomezích norských, tu i tam,

houf sehnal dobrodruhů odvážných

za chleba kus a spíži k podniku,

jenž smělost žádá; — ten pak není jiný,

— jak dobře naše vláda tuší to —

než rukou ozbrojenou odejmout

a násilím nám ony země zas,

jež ztratil jeho otec. — A to jest,

jak soudím, přední podnět našich příprav

zdroj těchto stráží, hlavní příčina,

proč v zemi tento náhlý chvat a shon.

BERNARDO:

Nic jinak, myslím, není to, než tak.

A s tím se může dobře shodovat,

že tato hrůzostrašná postava

stráž naši ozbrojena obchází

tak králi podobna, jenž byl a jest

těch válek podnětem.

HORATIO:

Toť smítka jest,

jež oko ducha znepokojuje.

Když nejvýše a nejslavněj’ stál Řím,

to krátko před tím, nežli mohutný

pad’ Julius, tu prázdnily se hroby

a mrtví zahalení v rubáše

v ulicích římských skřekem úpěli.

Též hvězdy s plamennými ohony

se zjevily a rosy krvavé

a na slunci zlověstná znamení;

a vlhká hvězda ta, jež ovládá

říš Neptunovu, ochuravěla

od zatmění, jak spěl by soudný den.

A právě takovéto předzvěsti

hrůz plných věcí, — jako hlasatelé

již po vždy osud předcházívají,

neb jako proslov blížících se ran, —

teď nebesa a země pospolu

na naši vlast a národ seslaly.

DUCH se znovu objeví.

Však ticho! Hle, tam přichází to zas!

Já zastoupím to, ať mne zahubí!

Stůj, přelude! — A máš-li jaký zvuk

neb užívání hlasu lidského,

dej odpověď!

Cos dobrého-li třeba vykonat,

co tobě klid, mně spásu přinese,

dej odpověď!

Své vlasti znáš-li sudbu, kteráž dá

se napředvěděním snad odvrátit,

dej odpověď!

Neb jestli v lůnu země za živa

jsi uloupený poklad nakupil,

zač, jak se povídá, vy duchové

prý často obcházíte po smrti,

mluv, stůj, — a mluv!

Kohout zakokrhá.

Marcele, zadrž to!

MARCEL:

Mám po tom partyzánou udeřit?

HORATIO:

Tak, nechce-li to stát.

BERNARDO:

Je zde!

HORATIO:

Je zde!

DUCH zmizí.

MARCEL:

Je pryč!

My křivdíme mu, ač tak majestátní,

že mocí dorážíme na něho;

neb nezranitelný jest jako vzduch

a naše plané rány zlý jsou šprým.

BERNARDO:

Chtěl promluvit, v tom kohout zazpíval.

HORATIO:

Tu sebou trhl jako hříšný tvor

na hrůzné zavolání. — Slýchal jsem,

že kohout, jenž jest jitra polnicí,

svým hlaholným a pronikavým hrdlem

dne boha zbouzí. Na tu výstrahu

kde v moři, ohni, v zemi, v povětří

jest klidu nemající, bludný duch,

zpět chvátá ve svou říš; a že to pravda,

nám dosvědčila tato příhoda.

MARCEL:

Jak zapěl kohout, zmizelo to hned.

Je pověst, kdykoli se vrátí čas,

v němž narození Páně slavíme,

ten jitřní pták že pěje celou noc.

A tu, jak povídají, žádný duch

se neodváží venku obcházet;

jsou noci zdravé, žádná planeta

pak neuhrane, elfi tratí moc

a čarodějky neudělají:

tak svatý to a milostivý čas.

HORATIO:

To slýchal jsem a zčásti věřím též.

Však hle, už jitro v plášti brunátném

jde rosou tam přes východní ten chlum.

Stráž přerušme; a radím, bychom to,

co viděli jsme v noci, sdělili

mladému Hamletu; neb, jak jsem živ,

ten duch, k nám němý, k němu promluví,

Zda souhlasíte, bychom mu to řekli,

jak žádá láska, velí povinnost?

MARCEL:

Tak, prosím, učiňme; a vím, kde ráno

jej nalezneme nejpříhodněji.

Odejdou.

Scéna 2.

Trůnní sál na zámku.

Tuš. — Vystoupí KRÁL, KRÁLOVNA, HAMLET, POLONIUS, LAERT, VOLTIMAND, KORNELIUS, dvořané a komonstvo.

KRÁL:

Ač smrt drahého bratra, Hamleta,

jest posud v čerstvé paměti a nám

přísluší srdce žalem kormoutit,

a celá naše říše měla by

se chmuřit jedním čelem bolestným,

přec rozvaha již zmohla přírodu

tak dalece, že s nejmoudřejší strastí,

naň myslíme a při tom zároveň

i sebe samých pamětlivi jsme.

A protož tedy druhdy naši sestru,

teď naši královnu a vznešenou

té bohatýrské říše dědičku,

jak řek’ bych s pokosenou radostí

a v jednom oku blaho, v druhém žal,

— tak jako s veselostí při pohřbu

a steskem při svatbě a na stejno

svou rozkoš vážíce i zármutek, —

jsme za choť pojali, v tom nestavíce

se proti vašim lepším věhlasům,

jež v této věci s námi zároveň

se braly ochotně. — Všem za vše dík!

Teď dál, co víte: Mladý Fortinbras,

buď lehce váže naši statečnost,

neb mysle, drahého že bratra smrtí

náš stát jest rozdvojen a v rozkladu,

— s tím snem svůj vlastní prospěch sdružuje,

se nerozpakoval nás týrat vzkazem

o vrácení těch zemí ztracených

dřív jeho otcem, které našemu

kdys rekovnému bratru připadly

dle řádů všech a práva. — Tolik o něm.

Teď co se týče nás a dnešní rady.

Věc má se tak: my psali Norvegu,

tož strýci mladistvého Fortinbrasa,

— jenž neduživ a k loži upoután

plán synovcův zná sotva z doslechu, —

by jeho další chod v tom zamezil;

neb mužstva sbírání a hotovost

a všechny přípravy se chystají

jen z jeho poddaných. — A nyní vás

tam posíláme, ctný Kornelie

a Voltimande, byste donesli

to pozdravení kmetu Norvegu,

víc moci osobní k jednání s králem

vám nedávajíce, než shoduje

se s mírou těchto článků vytknutých.

Již s bohem, a váš chvat spěj s povinností.

KORNELIUS a VOLTIMAND:

V tom i všem jiném osvědčíme ji.

KRÁL:

Nic nepochybujem; nuž srdečně

vám s bohem oběma.

Odejdou VOLTIMAND a KORNELIUS.

A nyní, Laerte,

co vy nám přinášíte nového?

Vy mluvil jste o prosbě nějaké, —

co jest to, Laerte? — Jest vám nemožno

o slušné věci s Dánem promluvit

a mařit slov. Aj, Laerte, co bys chtěl,

můj dar aby to byl, ne prosba tvá?

Víc není hlava srdci příbuzna

a ruka ústům není úslužnější,

než byl vždy tvému otci dánský trůn.

Co přeješ sobě, Laerte?

LAERT:

Svolení,

můj vládce mohutný, a milost vaši,

bych směl se do Francie navrátit.

Já přišel, a to velmi ochotně,

sem do Dánska, bych službu povinnou

zde měl při vaší korunovaci;

však nyní, když má služba skončena,

se přiznávám, že moje myšlenky

a touhy zas mne vedou k Francii,

před milostivým vaším svolením

a propuštěním sklánějíce se.

KRÁL:

Zdaž svého otce máte svolení?

Co dí Polonius?

POLONIUS:

On, pane můj,

svou usilovnou prosbou vynutil

mé váhající svolení, až pak

svým souhlasem, jenž byl mi přetěžký,

jsem přec jen jeho vůli zpečetil;

tož, prosím, dovolte mu odejít.

KRÁL:

Chop, Laerte, vhodnou chvíli; čas buď tvůj

a po libosti užij ho tvá ctnost! —

Teď, synovče a synu Hamlete…

HAMLET (stranou):

O trochu spřízněn víc než synovec,

a trochu méně přízniv, než je syn.

KRÁL:

Což stále ještě vás ty mraky tíží?

HAMLET:

Ne, pane můj; jsem příliš na slunci.

KRÁLOVNA:

Můj dobrý Hamlete, již odvrhni

tu barvu noci a své oči nech

jak přítel pohlížeti na Dánsko.

Tak stále sklopenými brvami

čackého otce v prachu nehledej;

víš, že to obecné: co živo, zemře

a přírodou se nese k věčnosti.

HAMLET:

Ba, milostpaní, jest to obecné.

KRÁLOVNA:

Proč tobě zdá se to tak zvláštní být?

HAMLET:

Zdá! vzácná paní. — Jest! — Já neznám zdání.

Ne, dobrá matko, — ten můj tmavý plášť,

ni obvyklý ten vážně černý šat,

ni bouřný vzlykot stísněného dechu,

ba ani v oku řeka bohatá

a zkormoucené tváře vzezření

i každý žalu způsob, tvar a zjev

mne věrně označiti nemohou:

ty vskutku zdají se, neb věcí jsou,

jež člověk může hrát; já ale mám

to ve svém nitru, co se nedá zdát;

vše tamto jest jen bolu šperk a šat.

KRÁL:

Jest něžno to a chvalno, Hamlete,

ve vaší povaze, že skládáte

tak svému otci smuteční tu daň;

však víte přec, váš otec ztratil otce

a ztracený ten otec svého zas

a ten, kdo přežil, vděkem synovským

jest povinován truchlit jakous chvíli;

leč v zatvrzelém žalu setrvat

jest dílo svéhlavosti bezbožné,

bol nemužný, o vůli svědčící,

jež nejvýš nepokorna k nebesům,

o slabém srdci, mysli vášnivé

a tupém, necvičeném rozumu.

Neb to, co víme, že se musí stát

a jest tak obecné, jak smyslům jest

ta každá jiná nejvšednější věc,

proč ve svém pošetilém odporu

si bráti k srdci? — Hanba! — Totě hřích

jest proti nebi, proti mrtvému,

hřích proti přírodě, věc nanejvýš

úkorná rozumu, jenž za běžný

si předmět úvah bere otců smrt

a jenž od nejprvnější mrtvoly

až k nebožtíku, který umřel dnes,

vždy stejně volal: „Tak to musí být.“ —

Tož prosíme, již k zemi odvržte

ten marný žal a o nás myslete

jak o svém otci; neboť, věz to svět,

vy nejbližší jste trůnu našemu

a lásku o nic méně šlechetnou,

než k synu chová otec nejdražší,

my vstříc vám neseme. — Však záměr váš,

zas vrátit se na školy vitemberské,

se nejvýš příčí naší žádosti

a prosíme, byste se odhodlal

zde zůstat u nás, v blahé pohodě

a útěšnosti zraku našeho,

náš nejprvnější dvořan, strýc a syn.

KRÁLOVNA:

Svou matku nenech ždáti nadarmo;

já prosím, Hamlete, zde zůstaň u nás

a neodcházej do Vitemberka.

HAMLET:

Seč jsem, chci, vzácná paní, poslechnout.

KRÁL:

Toť láskyplná, krásná odpověď.

Co my jsme, buďte v Dánsku. — Pojďme, choti.

Ten vlídný, volný souhlas Hamletův

se zakotvil v mém srdci úsměvem

a tomu na vděk pohár nevznese

dnes Dánsko k radostnému přípitku,

by nezahřměla děla k oblakům;

a v králův kvas ať duní nebesa

zpět hovoříce zemské hřímání.

Již pojďte.

Tuš. — Odejdou všichni kromě HAMLETA.

HAMLET:

Ó kéž to příliš, příliš pevné tělo

se rozplynulo, sjihlo na rosu!

Neb kéž by Věkověčný nebyl dal

svůj řád na samovraždu! — Bože, Bože!

Jak nudný, prázdný, ploský, nicotný

se zdá mi všechen toho světa běh!

Fi na to, fi! — To nevypletý sad,

jenž bují v símě; bejlí šeredné

jej plní celý. — Že to došlo tam!

Dva měsíce jen mrtev! — Ne, ni tolik,

ne celé dva; — tak bohatýrský král,

jenž proti tomu zde Hyperion

byl proti Satyru; a k matce mé

tak lásky pln, že větrům nebeským

jí nedal drsně ovanouti tvář.

Ó nebesa i země! — Musím-li

si vzpomínat? — Vždyť na něm visela,

jak byl by choutky vzrůst se zmáhal tím,

čím živil se; — a přece, za měsíc…

Ne, myslit nesmím dále. — Křehkosti,

tvé jméno „žena“ jest! — Za krátký měsíc,

dřív, než se ošoumaly střevíce,

v nichž za mrtvolou ubohého otce

šla, v slzách tonouc jako Nioba, —

aj ona, zrovna ona, — Bože můj!

Zvěř bezrozumná dél by truchlila, —

se vdá za mého strýce, za bratra

se provdá mého otce, který však

ne více mému otci podoben,

než já jsem Heraklovi; za měsíc, —

než ještě sůl těch slzí prolhaných

jí stekla z očí rudě zničených,

se vdá! — Ó hříšný spěch, tak úprkem

se vrhati na krvesmilné lože!

To dobré není, dobře neskončí. —

Však pukni, srdce, musím umlknout!

Vystoupí HORATIO, MARCEL a BERNARDO.

HORATIO:

Zdar vaší Výsosti!

HAMLET:

Jsem potěšen,

vás vida zdravého. — Horatio!

Sám sebe jestli nezapomínám.

HORATIO:

Týž, princi, vždy váš sluha nehodný.

HAMLET:

Ne, dobrý přítel můj; chci vyměnit

to jméno s vámi. — A co děláte,

jsa z Vitemberka pryč, Horatio?

Aj Marcel?

MARCEL:

Vzácný princi?

HAMLET:

Velmi rád

vás tady vidím. (K BERNARDOVI.) Dobrý večer, pane!

Leč, doopravdy, co vás přivádí

k nám z Vitemberka?

HORATIO:

Zahálčivost, pane.

HAMLET:

To slyšeti bych nechtěl, aby řek’

váš nepřítel, a tolik násilí

můj sluch si od vás nedá učinit,

by věřil vaší vlastní pomluvě:

vím předobře, že nejste zahaleč.

Než, — což pak děláte zde v Elsinoru?

My naučíme vás pít z hluboka,

než odjedete zas.

HORATIO:

Já, Výsosti,

sem přijel k pohřbu otce vašeho.

HAMLET:

Jen smích si netrop ze mne, spolužáku;

spíš přijel jsi mé matce na svatbu.

HORATIO:

Ta rychle potom následovala.

HAMLET:

Jen z hospodářství, brachu, z hospodářství:

co napečeno k pohřbu, studené

se doneslo na stoly svatební.

Kéž byl bych spíš se potkal v nebesích

i s nejkrutějším nepřítelem svým,

než spatřil onen den, Horatio!

Můj otec! — Zdá se mi, že vidím otce.

HORATIO:

Ó kde, můj princi?

HAMLET:

V oku duše své.

HORATIO:

Já kdys jej viděl; byl to čacký král.

HAMLET:

Byl muž; a všechno ve všem zvážíš-li,

již jemu podobného nespatřím.

HORATIO:

Já, princi, tuším, viděl ho dnes v noci.

HAMLET:

Tys viděl? — Koho?

HORATIO:

Můj princi, krále, otce vašeho.

HAMLET:

Že krále, mého otce!

HORATIO:

Zmírněte

svůj údiv na mžik sluchem pozorným,

než o tom zázraku vše vypovím

na dosvědčení těchto vojínů.

HAMLET:

Pro smilování boží, mluvte již!

HORATIO:

Dvě noci po sobě ti pánové,

Marcel a Bernard, jsouce na stráži

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hamlet.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.