Leopolda Bumbáce největší tajemství

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.xyz.cz

www.albatrosmedia.cz

Jan Budař

Leopolda Bumbáce největší tajemství – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

© Jan Budař, 2021

Illustrations © Jan Budař, 2021

© NAKLADATELSTVÍ XYZ, 2021

ISBN tištěné verze 978-80-7597-927-8

ISBN e-knihy 978-80-7597-930-8 (1. zveřejnění, 2021) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7597-931-5 (1. zveřejnění, 2021) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-7597-929-2 (1. zveřejnění, 2021) (ePDF)

Prvních sto výtisků je číslováno
a podepsáno autorem.

č. ________

pohádka o Leopoldu Bumbácovi byla původně napsána jako scénář k filmu (třeba z ní film ještě bude, nebo už dokonce je?!).

V roce 2013 vyšla jako moje vůbec první literární dílo. Tehdy jsem ji dal do jedné knížky s pohádkou mého dědy Antonína Dočekala, který byl jedním z nejstarších knižních debutantů na planetě (bylo mu v době vydání 95 let).

Přiznávám, chtěl jsem mu udělat radost a taky jsem si přál, aby můj scénář vyšel knižně, protože tak se prý dobře chrání autorská práva. Vlastně jsem se stal spisovatelem poněkud omylem, každopádně, když se první náklad Leopolda Bumbáce vyprodal a s nakladatelstvím jsme se rozhodli pro vydání druhé, zjistil jsem, že si nemůžu pomoct a ten sedm let mladý text upravuji, přepisuji, peru se s ním, hledám k němu cestu, znovu vážím každé slovo, a zase už jsem nesmírně zvědav, jak vás ta slova budou bavit.

Ne že by se z mé pohádky stal jiný příběh, ale pokud se najdou tací, kteří si přečtou verze obě, rozdíly jistě najdou.

Přeji vám krásný zážitek a děkuji vám, že jste se rozhodli poznat bývalého dělostřelce Leopolda Bumbáce a tím tak trochu i mne…

KAPITOLA PRVNÍ

DOBRÝ VOJÁK BUMBÁC

Hned za vesnicí Pyšnice, nedaleko Nebohovic, bylo veliké pole. Na něm už víc jak tři sta let rostly dvě mohutné košaté lípy. Sázel je tehdy drobný pihovatý chlapec jménem Ludvík a kromě těch dvou stromů už po něm nic nezbylo. Jeho vzdálená příbuzná – sestřenice tchánovy neteře z matčiny strany – půvabná abatyše Denisa, nechala mezi ty lípy postavit boží muka s nápisem, kdysi pozlaceným: Bůh ochraňuj vše živé. Lípy i boží muka teď dávaly vlídný stín odpočívajícímu, unavenému, ale šťastnému muži – Leopoldu Bumbácovi – dělostřelci; tedy teď už bývalému.

Bylo jaro, všechno se probouzelo k životu, z hlíny se drala mladá pšenice a slunce nešetřilo svým teplem. Bumbácova špinavá, potrhaná prušácká uniforma tu zdravou zeleň trochu rušila. Jemu to ale pranic nevadilo, měl radost, že je živ, a lačně nadechoval opojný vzduch plný kyprých vůní. Svou sympatickou zarostlou tvář nastavoval slunečním paprskům, které se k němu tu a tam prodíraly skrz koruny stromů. Byla květnová neděle roku 1866 a právě skončila bitva mezi Prušáky a Rakušáky.

Jestli vám Prušák a Rakušák zní dost podobně a říkáte si, proč by se ti dva bili, když se jmenují skoro stejně, jste chytré děti a já mám radost, protože tahle pohádka je právě pro vás.

Leopold Bumbác o tom tenkrát také přemýšlel, zda všechno to mlácení a umírání mělo smysl. Všude po poli se ještě válely zbytky vozů, zbraní i uniforem, hlína dosud nestihla vsáknout všechnu prolitou krev a déšť s větrem ještě nezahladily hluboké jizvy v půdě.

Jak už to tak ve válkách bývá, i tady se lidé bili hloupě a zbytečně. Vojny jsou vůbec divná věc, muži v nich ztrácí zdravý rozum, ženy muže a děti rodiče. Přesto se válčilo, válčí a válčit nejspíš bude. Přitom by stačilo jen trochu neposlušnosti! Ano, neposlušnosti! Kdyby všichni vojáci přestali poslouchat rozkazy svých generálů, neměl by rázem kdo s kým bojovat. Generálové by si tak leda mohli zahrát kuželky, ale na to jsme my dospělí příliš chamtiví a vystrašení. Žádná válka, ať už byla kdekoliv, za to nestála, ať si všichni vojáci i generálové myslí, co chtějí.

Jak se tak Bumbác rozvaloval v kořenech lípy, všiml si, že na něho cosi blýsklo z mladého osení. Natáhl se pro to; byla to malá foukací harmonička opatřená šňůrkou, na zadní straně měla krasopisně vyrytý monogram A. M. O kus dál ležel pěkný červený šátek s vyšitým srdíčkem. Bumbác si šátek uvázal kolem krku a z harmoniky sfoukl hlínu.

Ách… Ááách...

Skoro se mu zdálo, že zřetelně zaslechl dvojí lidský vzdech. Široko daleko však nebylo živé duše, tak se usadil zpět ke kořenům stromu, zavřel oči a na harmoničku vyloudil pár něžných tónů; rozletěly se do kraje jak blýskavé perličky. I špačci se usadili v korunách lip, aby si poslechli tu táhlou melodii.

Pak ale jarní slunce píchlo vojáka do očí; byl čas vyrazit. Bumbác si harmoniku pověsil na krk, tlumok si přehodil přes rameno a vydal se na další cestu. Kam? To nevěděl ani on sám.

KAPITOLA DRUHÁ

ZLOděJ A KOMEDIANT

Bylo už hodně po poledni, když dorazil k zatopenému lomu. Na skalách se krčily borovice a o místo na slunci se s nimi přetahovaly malé břízky a akáty. Bumbác se s chutí vnořil do průzračné vody.

Brrrrrr! Byla jak led, ale řekl si, že ze sebe aspoň smyje všechen prach válečných útrap. Ráchal se jako radostné děcko, až voda stříkala a ozvěna se lámala o skalní stěny, když tu si všiml, že na protějším břehu táboří jakási zvláštní skupina. Mezi šňůrami na prádlo uviděl muže, ženu a nějaké mladé děvče, taky oprýskanou maringotku a koně. Dívka měla havraní vlasy, krásnou tvář a pohyby tak půvabné, že na ní Bumbác mohl oči nechat.

Nevšiml si tak, že ze břehu, kde měl odloženou uniformu a tlumok, je sám potají sledován. V houští se schovával malý zrzavý klučina, a jak se tak Bumbác kochal dívčí krásou, kluk se najednou vymrštil, během vteřiny byl u Bumbácovy uniformy, kterou hodil daleko do vody, pak popadl tlumok a prchal pryč.

„Hej! Co to děláš?!“ zařval Bumbác a co nejrychleji plaval ke břehu. Když se konečně vyhrabal z vody, popoběhl s holým zadkem za zlodějem; ten už ale pelášil po poli, jen se mu za patami prášilo.

„Stůj, ty spratku!“ zadunělo lomem, ale klučík už mizel za horizontem. Bumbác vylovil z vody svoji uniformu a co nejrychleji se do ní nasoukal. Přitom si všiml, že se na něj dívá ten muž z tábořiště. Dopnul si knoflíky a hned se k němu vydal. Jak si to tak nasupeně rázoval po kamenitém břehu, voda z něj stříkala na všechny strany.

„Vraťte mi, co jste ukradli!“ volal už z dálky. Muž si ho zkoumavě prohlížel.

„Nesuď nás tak příkře, vojáku. My ti nic neukradli,“ odpověděl klidně chlapík. Bumbác se trochu zastyděl, vždyť ani nepozdravil. Ten statný muž měl už svůj věk, hustý šedivý plnovous zdobil jeho vlídnou vrásčitou tvář. Kabát měl samou záplatu, kalhoty zrovna tak, kolem krku barevný šál, vestu pěkně vyšívanou; vůbec to vypadalo, jako by každý kus jeho oblečení patřil do jiné doby, a přesto mu to překvapivě slušelo. Bumbác přemýšlel, jestli je to kočovný komediant, nebo cikán, nebo obojí. Moc důvěry v něm ten chlap ale nebudil.

„Beztak to byl někdo vod vás,“ hudroval dál Leopold, „smrkáč zrzavej, asi takhle velkej, pěkně rychlej!“

Ukázal rukou asi metr nad zem.

„Nikoho takového neznám. A co ti vzal?“ zeptal se muž.

„No, všechno! Boty... A hlavně takovou tornu s celým žoldem!“

„Hodně peněz to bylo?“

„No, sakra že! Dva roky vojny!“

Bumbác vypadal legračně, stál tam jako zmoklá slípka, voda z něj čůrala do měkké trávy.

„Dva roky?“ zeptal se muž, „a kolik jsi v té vojně zabil lidí?“

Bumbáce ta přímá otázka překvapila.

„No, co nejvíc! Jsem dělostřelec. Koule lítaly, já ládoval. Osmiliberní bronzový dělo s dosahem několika kilometrů, jestli víš, co to znamená. Tys nikdy nezažil vojnu, že se tak hloupě ptáš?“

„Ne,“ řekl suše chlap.

„No, já jo. Voják je voják. Musí konat svou povinnost!“ vyprsil se Bumbác.

„To jistě, vojáku. Takže jsi o všechno přišel.“

Bumbác sáhnul do kapsy a vyndal mokrou harmoniku.

„Tohle mi zbylo. Dneska jsem ji našel na poli,“ řekl zkroušeně.

„Umíš na ni hrát?“

Bumbác do ní párkrát foukl, ale moc mu to neznělo, spíš vyprskl trochu vody.

„Když trošku pocvičíš, půjde to,“ usmál se muž, „jestli chceš, pojeď s námi. Jídlo dostaneš a nějaké drobné si snad taky vyděláš.“

Bumbác si prohlížel celou tu podivnou skupinu a nadšením zrovna nejásal. Pak si ale všiml té okaté dívky, kterou okukoval už z vody. Sundávala zrovna ze šňůry prádlo a mile se na něj usmála. No, a tak si Bumbác řekl, že to přece jenom zkusí.

KAPITOLA TŘETÍ

BARON A KONÍK S RODOKMENEM

Barevná maringotka tažená koněm zvolna kodrcala cestou mezi poli. Muž seděl na kozlíku, vedle něj jeho družka Zuzana a na kraji Bumbác. Zuzana, pohledná žena v nejlepších letech, si Leopolda zkoumavě prohlížela. Měla pronikavý, snad až přísný pohled, ale byl v něm i jakýsi tajemný klid. Černé kučeravé vlasy jí splývaly podél půvabné tváře. Bumbác zatím dostal starý svetr a potrhané kalhoty, protože jeho uniforma se sušila.

„Mně se říká Baron...“ řekl rozšafně muž s plnovousem, „ale neptej se mě proč, sám si to už nepamatuju. Šlechtické předky rozhodně nemám, i když by sis podle majetku moh' myslet něco jiného.“ Fanfarónsky poplácal otlučenou maringotku a hlučně se zasmál.

„Vlastně tenhle hřebeček je takové naše malé jmění. Jmenuje se Romeo. Koupil jsem ho od jednoho maďarského vdovce za dvě kozy a Bibli svatou. To je kůň s rodokmenem!“

Bumbác se usmál – bude to veselý chlapík, tenhle Baron.

„Věř nebo ne, je to tak,“ pokračoval muž, „jeho táta byl ze Španěl a máma Italka! Viď, Zuzanko?“

„Určitě,“ usmála se Zuzana. Znala tohle povídání už nazpaměť.

„A Zuzančin otec, to byl pravý cikánský baron!“

„On si spíš myslel, že je král,“ dodala Zuzana s úsměvem.

„Hlavně když se vypil,“ doplnil ji Baron, „ten chlap ale uměl žít! Tys byl, Bumbáci, někdy i něco jinýho než voják?“

„Jsem vyučený hrnčíř,“ řekl skromně Leopold. Z maringotky vykouklo to hezké děvče s ladnými pohyby.

„Dobrý den, vojáku,“ pozdravilo vesele.

„To je naše princeznička Sára,“ představil ji Baron. Bumbác jí nabídl svou mohutnou pravici.

„Bumbác Leopold, dělostřelec... bejvalej.“

„To jméno sis vymyslel, ne? Dělostřelec – a jmenuje se Bumbác!“ rozesmála se Sára, až se jí na drobném nosíku roztančily pihy. Baron ji usměrnil:

„Nebuď drzá,“ a dodal s hranou vážností, „jednou nám utekla z domu.“

„Neutekla. Chtěla jsem zmrzlinu,“ zahihňala se Sára a zmizela zpátky v maringotce.

„No, z domu... z tý naší karavany štěstí. Pálilo ji dobrý bydlo. Ale vrátila se, divoženka,“ usmál se Baron, pak se naklonil k Bumbácovi a ztišil hlas.

„Je to sirotek, zažila si svoje, holka. Našli jsme ji, když jí bylo pět. Už tehdy měla pusu prořízlou. Ale je to hodná holka. Asi je z tebe trošku nervózní, vojáku,“ mrkl Baron.

„Děkuju vám, že jste mě vzali mezi sebe,“ řekl Bumbác.

„Dobrým lidem se má pomáhat. Vítej do naší královské rodiny, Leopolde Bumbáci.“ Baron plácl vojáka po rameni a zvonivě se zasmál. Zatímco maringotka zvolna proplouvala podvečerní krajinou, utápěl se obzor v zapadajícím slunci.

KAPITOLA ČTVRTÁ

VAVŘINEC BROČEK –VYKUTÁLENÝ STAROSTA

V hostinci U dělové kule, ve vísce Krutice, bylo ten večer pěkně narváno. Aby ne, Baronova skupina, posílená o nového člena, hrála do tance. Bumbác, zase už pěkně ve své uniformě, se snažil foukat na harmoniku. Do druhé ruky dostal vozembouch a s gustem s ním mlátil, většinou mimo rytmus. Vedle něho hrál Baron na otlučenou kytaru, Sára na píšťalu, Zuzana preludovala na housle a všichni zpívali. Muzika to byla parádní (i přes Bumbácovo hudební neumětelství). Lidé tancovali, až se chvěla podlaha.

Tam u Královýho Hradce
lítaly tam koule prudce
z kanónů a flintiček
do ubohých lidiček.

U kanónu stál a pořád ládoval
a u kanónu stál a furt jen ládoval...

Vyřvávala celá hospoda. Bumbác popravdě víc pil, než hrál. Musel se pousmát nad tím, že se z dělostřelce stal ze dne na den muzikantem. Nenápadně si prohlížel Sáru; její mladé, pružné tělo se šikovně vlnilo v tanci. Byla nádherná... Sára vojákův pohled vycítila a houpla bokem ještě o něco rozverněji.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Leopolda Bumbáce největší tajemství.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.