Stáje ve Slunečném údolí

Sára a statečný poník

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Olivia Tuffinová

Stáje ve Slunečném údolí - Sára a statečný poník – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Text Copyright © Olivia Tuffin, 2021

Illustrations Copyright © Jo Goodberry, 2021

This translation of Sunshine Stables – Sophie and the Spooky Pony is published by arrangement with Nosy Crow ® Limited

Translation © Drahomíra Michnová, 2021

ISBN tištěné verze 978-80-253-5301-1

ISBN e-knihy 978-80-253-5433-9 (1. zveřejnění, 2021) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-253-5434-6 (1. zveřejnění, 2021) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-253-5432-2 (1. zveřejnění, 2021) (ePDF)

1. Kapitola

Sára trochu nakrčila nos. Lechtala ji v něm vůně čerstvého sena. Ale voní krásně, pomyslela si. A i když ji v nose trochu svědilo, zhluboka se jím nadechla. Vonělo to tu létem, čerstvým vzduchem a poníky.

Právě se schovávala ve stodole za balíky sena. Snažila se zadržet smích, aby se tak neprozradila a nepokazila překvapení, ale pusu měla v širokém úsměvu od ucha k uchu. Už zaslechla Gábinu, zabranou do hovoru s Viky a Pájou. Přicházely do stodoly. Teď se otevřela vrzající vrata a hlasy zesílily. Kamarádky mířily k pečlivě srovnaným balíkům nabrat poníkům voňavé seno do sítí. Blížila se ta pravá chvíle a Sára byla připravená.

Tři, dva, jedna. „BÁÁÁÁF!“

Vyskočila ze své skrýše. Tmavé kudrnaté vlasy měla plné suchých stébel a řehtala se na celé kolo, protože všechny tři dívky leknutím nadskočily a pustily sítě na zem.

„Povedlo se!“ zvolala se smíchem a nevadilo jí, že se na ni kamarádky mračí. „Zase!“

Gábina zakoulela očima, zavrtěla hlavou a otráveně mlaskla. „Jako vždycky!“ poznamenala. Ale holky se nakonec také rozesmály a házely po Sáře na oplátku hrstmi sena. Nevadilo jí to, stejně ho měla všude. Na tričku i na rajtkách a hlavně ve vlasech.

„Cha!“ udělala na ně, když k nim došla. „Zase jsem vás dostala!“

Viky už nacpávala síť senem, lesklé hnědé vlasy měla sepnuté do ohonu. Byla oblečená v rajtkách a oblíbeném běžeckém tričku, na zádech zářilo červenými písmeny její jméno. Viky byla členkou atletického oddílu a její disciplínou byl přespolní běh. Její fotky z úspěšných závodů bývaly často v místních novinách.

„Sáro, už má Žluťásek vyčištěný box?“ připomněla jí, když chichotání ustalo. „Za deset minut máme být v jízdárně! Za tu dobu se tak akorát stihneš očistit od všeho toho sena!“

„Jasně že mám všechno hotové!“ opověděla Sára bezstarostně. Předtím rychle zametla dřevěné hobliny a poprosila Honzu, syna majitelky stáje, který tady na farmě bydlel, aby jí s ostatním pomohl.

„Víš, že se Ela bude zlobit, když to nebudeš mít udělané pořádně,“ varovala ji Viky trochu nedůvěřivě. „Pamatuješ, co říkala, když tábor začal? Že se všechno musí dělat pečlivě?“

„Já vím, já vím!“ odpověděla Sára vesele. „Už je to hotové, Žluťásek je v boxu a je spokojený. Neboj, znám přece táborová pravidla!“

Sára se moc těšila na jezdecký tábor na farmě ve Slunečném údolí, která celoročně nabízela hodiny jízdy na ponících. Těšila se na něj jako blázen. Stáje patřily Ele, Honzově mamince. Už několik let pořádala letní jezdecké tábory pro děti. Byly velice oblíbené, zejména dětmi, jako je Sára, které neměly vlastního poníka a moc po něm toužily. Naučily se tu jezdit a skákat přes překážky, čekala je vyjížďka na pláž, a dokonce večerní grilování na louce za farmou. Bylo se na co těšit. Na ráj poníků!

Sára se musela usmát, když si vzpomněla na ten okamžik, kdy přemluvila maminku, aby ji na tábor přihlásila. Skákala tenkrát radostí.

„Sáro,“ řekl jí tehdy s nadšením tatínek, když se konečně uklidnila. „Babička by měla takovou radost! Škoda že bydlí tak daleko.“

Sára si vždycky povzdechla, když jí to tatínek připomněl. Babička žila v Nigérii, kde se tatínek narodil a vyrůstal. Pak přijel studovat do Anglie, seznámil se s maminkou a už tu zůstal. Babička milovala koně, a když byla mladší, také jich několik chovala. Sára s ní byla v pravidelném kontaktu – vždycky si radostně mávaly při videohovorech. Vzpomněla si na jejich poslední setkání, kdy babičce zaujatě vyprávěla o tom, že se chystá na tenhle tábor.

„Udělám spoustu fotek,“ slibovala Sára. „Abys viděla, jak moc jsem se zlepšila.“

„Já vím, že se tam zlepšíš,“ usmívala se babička. „Ty jsi měla poníky vždycky v krvi, Sáro. A bráškové pořád nic? Žádný zájem?“

Sára si těžce povzdechla.

„Ne,“ odpověděla. „Pořád jen fotbal a ten starý nudný kriket jako táta. Nechápu, jak někdo může jen stát na louce a chytat míček, když by místo toho mohl po té louce cválat?“

Babička se jejím slovům od srdce zasmála. „Třeba na to časem přijdou.“

„Pochybuju,“ odpověděla Sára. „Nikdo se v naší rodině o koně nezajímá, jen ty.“

Když maminka vezla Sáru na tábor, starší bratři Samuel a Josef byli v autě s nimi. Jeli na kriketový zápas, měli na sobě dresy svého týmu a auto bylo nacpané taškami s nezbytnostmi na kriket a na tábor.

„To je ono?“ zeptal se Samuel a při pohledu na stáje ohrnul nos. „Vždyť to vypadá jen jako obyčejná farma.“

„Je to jezdecká škola,“ vysvětlila mu Sára. „Majitelka stájí pravidelně vítězila na závodech v Badmintonu. To jsou hodně významné závody – musíš být super dobrý jezdec, aby ses tam vůbec dostal. Soutěží se v drezuře, v parkurovém skákání a dostihu – soutěž trvá tři dny. Nechcete se jít ven podívat na poníky? Co kdybyste šli na chvilku se mnou?“

„Ne, zůstaneme v autě,“ zabručel Josef a hledal na mobilu nejnovější výsledky fotbalových zápasů. Byli se Samuelem fotbalem úplně posedlí a museli ve dne i v noci vědět, které mužstvo vyhrálo a jaké je skóre. „Nechci přijet pozdě na kriket. A jezdectví stejně není opravdový sport, ne?“

„Jasně že je!“ vykřikla Sára naštvaně. „Kdyby nebylo, asi by nešlo o olympijskou disciplínu, ne?“

„Jenže co je na tom zajímavého, když akorát sedíš na zadku na koni?“ ušklíbl se Samuel.

Sára jen obrátila oči v sloup a vystoupila z auta. Nemělo cenu se jim snažit něco vysvětlovat. Nikdo ji stejně neposlouchal, nikdo z rodiny neměl koně tak rád jako ona a jejich babička.

Farmu ve Slunečném údolí objevila před rokem maminka a dozvěděla se, že patří „té slavné“ Ele. Babička nedala jinak, než že bude vnučce platit lekce jízdy na koni. Sára se do nich nadšeně vrhla a nechala se zapsat do pořadníku zájemců o letní tábor. Seznam byl už pořádně dlouhý, a to poprosila maminku, aby ji na tábor přihlásila hned, jakmile se o něm dozvěděla. A teď sem přijela a hodlala si každou minutu táborového pobytu báječně užít! A co víc, poté, co se naučila jezdit na Henrym, miloučkém a klidném podsaditém poníkovi, svěřili jí Žluťáska, kterého milovala od své první návštěvy farmy.

Žluťásek byl krásný exmoorský pony. Hnědák se skvrnami na silných plecích, s lesklou černou hřívou a ocasem. Kolem očí měl světle hnědou srst. Ela ji poučila, že se tahle zvláštnost nazývá „žabí oči“.

„To nezní moc hezky u tak krásného poníka,“ rozesmála se Sára a nakrčila nos. Chodila se na Žluťáska dívat už dřív, vždycky po každé lekci jízdy na Henrym.

„To ne,“ souhlasila Ela a vyprskla smíchy. „Ale je to ukázkový znak exmoora.“ Láskyplně Žluťáska pohladila. „Víš, že byl vítězem přehlídky exmoorských poníků? Konala se jednou za takového nevlídného větrného dne na vřesovištích, a když skončila, měl na sobě tolik vítězných šerp, že pod nimi ani nebyl vidět. A jak se, panečku, v ohradě naparoval!“

„Myslíte, že se mu po těch časech stýská?“ zeptala se Sára a Ela se usmála.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Stáje ve Slunečném údolí - Sára a statečný poník.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.