Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Julie Caplinová

Chata ve Švýcarsku

Z anglického originálu The Little Swiss Ski Chalet vydaného roku 2021 nakladatelstvím HarperCollins Ltd. přeložila Karolína Medková

Jazyková redakce Diana Štelová
Korektury Sylvie Zbraňková, Igor Pejchal
Sazba TYPA, spol. s r. o., Praha
Grafická úprava obálky Eva Hradiláková
Ilustrace na obálce Kateřina Brabcová
Odpovědná redaktorka Petra Lásková

Vydala GRADA Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, Praha 7, jako svou 8155. publikaci.
První vydání, Praha 2021, 344 stran
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

Originally published in the English language by HarperCollins Ltd. under the title The Little Swiss Ski Chalet
© Julie Caplin, 2021
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2021
Translation © Karolína Medková, 2021
Cover Illustration © Kateřina Brabcová, 2021

ISBN 978-80-271-4415-0 (ePub)
ISBN 978-80-271-4414-3 (pdf)
ISBN 978-80-271-1276-0 (print)

Pro mou sestru Lyndu, mou druhou polovinu.
Vždy vtipnou, milou a neskutečně odhodlanou.
Nezasloužíš si nic jiného než být šťastná.

Část první

Kapitola 1

Tenhle večer bude nezapomenutelný, rozhodla se Mina při balancování na židli, z níž se snažila zavěsit světýlka ve tvaru malých lamiček na oblouk mezi kuchyní a obývákem. Dokonale dotvářela celkový dojem.

„To vypadá dobře,“ ozvala se její sestra, která se objevila ve dveřích s plnou nákupní taškou.

„Už jsi zpátky.“ Mina seskočila hlučně ze židle a až opožděně si vzpomněla na sousedy pod sebou. Pak ji ale ovládlo vzrušení a zatleskala. „Sehnala jsi tu lahev? Nechápu, jak jsem mohla zapomenout. No vážně, mexický večer bez tequily! Vlastně jsem ti možná měla říct, abys vzala radši dvě.“

„Jedna lahev bude stačit. Každý něco přinese a máš ještě basu corony. Nikdo žíznit nebude.“

„Jsi skvělá. Co bych si bez tebe počala?“ řekla Mina a sestru objala.

„Nejspíš bys to nějak zvládla,“ odpověděla Hannah a vymanila se jí. „Je tady tolik jídla, že by si každý mohl odnést dost na to, aby s tím vystačil na celý víkend.“

Mina se na ni nadšeně zakřenila. „Bude to super.“ Nemohla se dočkat, až budou všichni u stolu, prostřeného vintage porcelánem, který během uplynulých let našla v nejrůznějších bazarech, a spokojení hosté si budou po skvělém jídle a pití povídat při svíčkách. Vařila celý den a větší část předchozího večera, ale bude to stát za to. Oslava výročí. Jeden celý rok se Simonem. To byl pro ni opravdu rekord. Musela přiznat, že si užívá ten poklid a stabilitu, které jí do života vnesl. On byl jin a ona jang a vzájemně se doplňovali. Nejspíš to teda bylo přesně obráceně, o čínské filozofii nevěděla totiž vůbec nic. Věděla ale, že na dnešní večeři pozvala osm přátel, včetně Hannah. Bude tu tedy dost těsno, ale všichni si na to už při návštěvách u ní zvykli. Během roku už uspořádala pařížskou party (velmi šik), dánské hygge setkání (velmi útulné), koktejlový večírek z dob prohibice (báječné kostýmy z dvacátých let včetně Simonova skvostného dobového klobouku, který stál jmění) a thajský banket (kořeněný, čerstvý a naprosto vynikající).

Na stole pro dnešní večer byl jasně pruhovaný běhoun ve stylu mexické deky a různobarevná lýková prostírání, na nichž ležely plastové kroužky se sombrerem na ubrousky. Uprostřed pak stály rustikální kovové svícny, a Mina dokonce pořídila plastové formičky na led ve tvaru kaktusů, aby je pak mohla dát do džbánku s vodou.

„Tvoje večírky jsou vždycky skvělé, ale sobě se zdaleka tolik nevěnuješ. Já bych prostě jen koupila pár skleniček se salsou, omáčkou El Paso a guacamole z Marks & Spencera.“

„To ale není žádné opravdové mexické jídlo!“ Mina vykulila oči v hraném rozčílení. „Já tady dělám autentické pouliční jídlo. Pojď.“ Vběhla do kuchyně a zuřivě na ni mávala. „Tohle musíš ochutnat.“ A už držela připravenou lžíci.

„Co je to?“ zeptala se Hannah a podezíravě přimhouřila oči.

„Ochutnej…“

Hannah si dala kousek do pusy. „No páni.“ Rychle zamrkala. „To má grády. Ale,“ řekla a znovu si lízla, „mňam.“

„Čokoládová omáčka s chilli z Ekvádoru. Bude k churros, které přijdou na řadu jako dezert. Není to úplně božský?“ Mina si namočila prst, rychle ochutnala a přivřela oči v čirém blaženství. Bylo to skvostné. Zabralo jí docela dlouho, než objevila tuhle speciální ručně vyráběnou značku, ale výsledek stál za každou penci celé té přemrštěné ceny. I když ji tedy úplně stejně lákala tmavá čokoláda se slaným karamelem z Madagaskaru i ta s rumovou příchutí z Trinidadu a Tobaga. V poslední době se objevilo tolik úchvatných čokolád, z nichž si mohla vybírat.

„Zvláštní. Ráda bych uměla vařit tak jako ty.“

Mina se zasmála.

„To bys pak neměla svou super práci ani ten úžasný byt, ve kterém si žiješ,“ řekla a rozhlédla se po své stísněné kuchyni. Sestře ani trochu nezáviděla, ale jednoho dne by ráda měla rozumně velkou kuchyň s jídelnou, kde by se mohla o své hosty postarat, aniž by od nich musela každých pět minut odbíhat. V duchu už měla přesně vymyšlený plánek.

Až se se Simonem sestěhují a spojí síly, mohli by si koupit něco lepšího, nebo dokonce i dům. Přestože byli každý úplně jiný, oba milovali jídlo a zábavu – to byl jeden z důvodů, proč jim to jako páru tak fungovalo.

„Co chceš, abych udělala?“ zeptala se Hannah a rozhlédla se.

„Kdybys mi mohla nastrouhat sýr na nachos. A vezmi prosím čedar, ne můj speciální horský sýr.“

„A ten je na co? Nebo se radši nemám ptát? Jde o nějakou mexickou specialitu, o které nikdo neví?“

Mina se zasmála. „Ne, v práci jsme se bavili, že bychom zkusili nějaký recept na fondue, a tak jsem si říkala, že si potají udělám doma trochu fóra a něco zkusím. Je na to opravdu potřeba ten pravý sýr. Amélie mi mailem poslala tradiční švýcarské recepty.“

„Jé, to je hezký. Jak se má?“

Amélie byla Minina kmotra. Chodila s jejich matkou do internátní školy ve Francii. Chudák Hannah neměla to štěstí, protože rodiče se už nedostali k tomu, aby ji pokřtili. Nicméně Amélie se svou typickou velkorysostí ji adoptovala jako čestnou kmotřenku a na každé narozeniny i Vánoce jí posílala dárky.

„Dobře. Víš, jak se přestěhovala z Basileje a koupila nějakou lyžařskou boudu, která teda zní jako naprosto úchvatné místo? Pořád mě zve, abych ji navštívila. No a já se cítím trochu provinile, že jsem tam ještě nebyla – jenže to není jen tak skočit do letadla a být pak hned na místě. Ona teď bydlí uprostřed ničeho. Z Curychu nebo Ženevy to je tři hodiny vlakem.“

„Takže žádná rychlovka přes víkend. Tak co chceš, abych dělala?“

„Jestli už máš nastrouhaný ten sýr, pojď mi pomoct se sklenicemi na margaritu.“

„A co s nimi chceš dělat?“

„Namočím okraje do limetkové šťávy a pak je obalím v soli, aby se udělala pěkná krustička.“ Mávla rukou k tvarovaným koktejlovým skleničkám. Byla nadšená, když je v obchodě objevila. „A koukej, do soli zamíchám trochu jedlého zlatého prachu, aby to bylo ještě onačejší.“ Tenhle nápad se jí osobně hodně líbil a ještě víc se jí líbilo, že to Hannah také úplně nadchlo.

„To je úžasný nápad. A proto jsi taky potravinová technoložka.“

„Hm, vymyslet další přídavek do omáčky na nudle není zas až tak vzrušující.“ Mina se snažila, aby to neznělo nevděčně. Práce ve zkušebních kuchyních jednoho z největších obchodních řetězců s potravinami byla dobrá práce, skvělá práce… jen ji to poslední dobou už tolik nenaplňovalo jako dřív. Výrobky pro běžného spotřebitele obnášely úkoly jako přidání hutnějšího bešamelu do lasagní a to bylo občas trochu nudné, zvlášť když Mina toužila zkoušet všemožné nové příchutě.

„Tak, jestli máš být moje asistentka v kuchyni, musíš se do toho pořádně opřít.“

Mina si při krájení cibule, kořenění kuřete a chystání kopečku chilli papriček pobrukovala a vířila po kuchyni jako malý derviš. Dnešní večer bude výjimečný a jídlo toho bylo jen malým dílem. Chtěla Simonovi ukázat, jak moc jí na něm záleží. Během roku se stal nedílnou součástí její skupiny přátel a ona chtěla svoje štěstí sdílet i s nimi. Dobří přátelé byli k nezaplacení. Mrkla po papírové piňatě s růžovými a modrými pruhy. Už předtím do ní nacpala malý váček a teď pocítila záchvěv vzrušení, jak se těšila, co Simon řekne, až mu spadne k nohám.

~

Když odbila šestá a obě si zaslouženě daly trochu právě připravené margarity, bylo v podstatě všechno hotové.

„Máme akorát čas se trochu naleštit.“ Mina si prohlédla kuchyň a úhledně připravené řady všeho možného. Říkala tomu předvídavé vaření, kdy kladla hlavní důraz na to, že si něco nachystala dopředu, a tak když dorazili hosté, trávila v kuchyni už jen nezbytné množství času – což byla docela výzva, když chtěl člověk servírovat opravdu čerstvé, pikantní jídlo, jako by si ho právě koupili někde u stánku. Nemohla si pomoct a při čekání na Hannah, až skončí v koupelně, udělala ještě další přípravy, a tak se běžela nachystat až dvacet minut před sedmou. Dala si tu nejrychlejší možnou sprchu, projela hřebenem blonďaté mikádo, přes rty přejela růžovou rtěnkou a nanesla si vydatnou vrstvu černé řasenky, aby si ztmavila své neskutečně dlouhé bledé řasy, které by mohly směle soutěžit i s lamou. Hotovo. Do zrcadla si poslala vzdušný polibek, zamrkala hustými řasami a vrhla se do ložnice, aby si oblékla nové, fuchsiově fialové šaty. Pak ještě honem do kuchyně pro zástěru, protože věděla, že skvrnám od jídla se nevyhne a tyhle šaty si zasloužily být oslnivé.

Když v sedm zazvonil zvonek u dveří, byla v naprosto skvělé hostitelské náladě. A když se místnost zaplnila, byla ve svém živlu. Rozdávala lahve Corony s obligátním klínkem limetky v hrdle nebo sklenice s margaritou tak silnou, že měl člověk dojem, jako by dostal herdu do zad.

„Teda, Mino,“ prohlásil George, jeden z jejích nejstarších přátel z univerzity. „Z tohohle mi snad naroste i plnovous. A těmi třpytkami si nejsem úplně jistý, v pondělí v práci budu jak světluška. Ale bomba nápad.“

„Nebuď jak zapšklej dědek,“ opáčil jeho partner, který se zcela nevhodně také jmenoval George. Během půl roku, co byli spolu, se mu začalo říkat jen G. „Mně se to líbí, a navíc je to fakt dobrej koktejl.“ Štědře se napil a začal rychle mrkat, jak ho alkohol začal pálit v krku. „Ohnivá voda.“

„Jé, je to moc silné?“ Mina se zarazila při podávání sklenice své nejlepší kamarádce Belindě, která právě dorazila, a usmála se na Simona hned za ní.

„Já to zvládnu,“ řekla Belinda, dala jí pusu na obě tváře a vzala si od ní koktejl, z něhož opatrně upila. „Mňam. A ty třpytky…“ Prohlížela si sklenici. „Dá se to jíst, teda vlastně pít?“

„Ano. Jsou jedlé. Jako bych snad použila něco, co by nebylo.“

Mina si odpustila protočení očí. Belinda byla její kamarádka ještě ze školy a její rozumná povaha v minulosti často zarazila některé Mininy ztřeštěné nápady, ale už byla proboha přece dospělá. Copak to dnešní večer nedokazuje?

„Jistěže ne,“ opáčila Belinda suše, ale to už se Mina nadšeně vrhla k Simonovi.

„Ahoj, zlato.“ Tak ráda by neměla plné ruce a pořádně ho objala. „Zvládls dorazit brzo.“

„Jo, skončil jsem v práci… trochu dřív. A zajel jsem pro Belindu.“

„To je od tebe hezké.“ V očích jí zajiskřilo. Belinda bydlela na druhé straně města a neřídila. Simon byl tak milý. A také stál nohama pevně na zemi. Přesně to, co potřebovala. „Chceš margaritu? Nebo by sis radši dal pivo?“

„Jen vodu. Budu pak řídit.“

„Ale, zlato, ty nezůstaneš?“ Dala mu další pusu na tvář a škádlivě se na něj usmála, aby mu připomněla, o co přijde. „Po těchhle margaritách by ses utloukl.“

„To věřím, ale ne, když mám zítra dopoledne fotbalový trénink. Přece bys nechtěla, abych tě po těžké noci ráno budil.“ Zadíval se na stůl. „Koukám, žes tomu dala jako obvykle všechno. Vypadá to úchvatně. V kuchyni ti to vážně jde.“

Nadzvedla obočí v hraném rozčarování, jako by mu chtěla říct, že to ale není jediné místo, kde vyniká.

„No, jde přece o výjimečný večer,“ zamumlala.

Stáhl obočí k sobě a Mina zavrtěla hlavou. „Simone. Co to má být? Tys zapomněl, že jo?“ obvinila ho laškovně. „Teda vážně. Ti muži. Úplně nemožní,“ přizvala do svého žertovného lamentování i Belindu. „Máme výročí.“

Simon se zatvářil lehce zděšeně. To byl celý on. Neměl rád, když něco popletl. Ta neustálá touha po dokonalosti byla jedna z věcí, díky kterým mu propadla. Ona sama sice žila pořád v šíleném letu, jak se snažila nacpat do života co nejvíc, ale i tak měla ráda, když bylo všechno tak, jak má. Proto také ty tematické večery, kdy se všechno krásně propojilo dohromady.

Hannah rozdávala talíře s nachos posypané dobrým tvrdým sýrem a podávané s domácí pikantní salsou. A podle spokojeného křupání se podařily.

Mina přešla z obýváku bzučícího hovorem zpátky do kuchyně a začala nosit jídlo. Jakmile se jí podařilo složitě poskládat všechny talíře na stůl rozložený do plné délky, takže zabíral celou šířku místnosti, pozvala všechny, aby se vmáčkli na svá místa.

„Vypadá to skvostně, Mino!“ vykřikla Patsy, s níž se skamarádila před pár měsíci na kurzu filetování ryb a která pracovala v místních lahůdkách. „Musím si pak od tebe vzít recepty.“

„Copak se vám to nezajídá být pořád kolem jídla?“ zeptal se Patsyin přítel James, který pracoval jako hasič. „Ne že bych si stěžoval.“ Objal Patsy kolem ramen a ta ho se smíchem dloubla do žeber.

Když byly talíře nachystané a Mina se ujistila, že má každý něco v dosahu, užívala si výkřiky nadšení a zájmu a mezitím vysvětlovala, co je co, a pobízela, ať se do toho pustí. Lamí světýlka, záře svíček a ztlumená hlavní světla vytvářela společně s hovorem báječnou a pro Minu naprosto uspokojivou atmosféru.

Pití teklo, rozhovory proudily ve střídavém tempu, občas je přerušil výbuch smíchu. Mina se opřela na židli vedle Simona a spokojeně se rozhlížela po šťastných usmívajících se tvářích okolo sebe. O tomhle byl život. Přátelé, milenci, dobrá společnost a jídlo.

Když už všichni dobojovali s churros a na ubruse zbyly jen kapičky rozehřáté čokolády, přinesla Mina piňatu a dřevěnou hůlku, kterou k ní dostala. Všichni se bouřlivě rozesmáli nad tou nepatrnou velikostí.

„Já vím, já vím, ale je to jen pro jednu osobu. Jednu velmi výjimečnou osobu.“ Zadívala se na Simona a hůlku mu podala. „Dneska máme první výročí.“

„A někteří tvrdili, že to nevydrží,“ ozval se George z protější strany stolu. Mina se tomu zasmála.

„Ještěže jsem tě neposlouchala,“ řekla. Simon byl její kolega z práce, a tak spolu začali chodit tajně. Jediný, komu se svěřila, byl právě George. Snažil se jí to vymluvit s tím, že není dobré míchat práci a soukromí, zvlášť s její minulostí. Její vztahy mívaly tendenci se hroutit okolo tříměsíční mety, ale právě díky tomu věděla, že je Simon pro ni ten pravý. Byl klidný, vyzařovala z něj jistota a byl přesně tím, co potřebovala, na rozdíl od předchozích partnerů, kteří jako by tu jeden den byli a další náhle zase ne. A nutno přiznat, že ačkoliv s nimi byla spousta zábavy, závazky, finanční jistota nebo schopnost věrnosti jim nic neříkaly. Simon tohle všechno měl, přestože byl občas trochu nudný a zajetý ve svých kolejích. Její spontaneita a schopnost se okamžitě do něčeho pustit ho správně vyvažovaly. Dokonale se doplňovali.

S pomocí od G a Jamese se jí podařilo piňatu přivázat ke garnýži.

„Jen nerozbij okno,“ podotkla a srdce jí začalo tlouct vzrušením.

Při skandování „dej pořádnou šlupku“ a „do toho“ se Simon opatrně pokusil několikrát uhodit do oslíka vyrobeného z barevných papírů. Pár lidí zvedlo telefony, aby celou scénku natočili. A Simon se dál poměrně neohrabaně pokoušel rozbít piňatu. V jednu chvíli si už Mina zoufala, jestli tu zatracenou věc vůbec trefí, a nejradši by to místo těch jeho polovičatých pokusů vzala do vlastních rukou. Pak to oslík konečně vzdal, rozlomil se vejpůl a na zem dopadla zabalená krabička.

S vítězoslavným výkřikem se po ní Simon rychle vrhnul a Mina ho s tepem uhánějícím jako odbrzděný vlak usadila zpátky ke stolu a uvelebila se mu na klíně.

„Netušil jsem, že dostanu dáreček,“ řekl a bojoval s papírem. Mina mu to samozřejmě nijak neulehčila a v krabičce se objevila další krabička a v té ještě jedna. Nakonec se dostal k poslední, a když ji otevřel, zadržela dech. Uvnitř byl modrý semišový váček.

Simon stáhl obočí a s širokým úsměvem se na ni zmateně podíval. Také se na něj usmála a s rozechvěním si uvědomila, že se jí trochu třesou ruce. Všichni kolem stolu natahovali zvědavě krky.

Simon otevřel váček a vytáhl zlatý snubní prstýnek. Držel ho mezi palcem a ukazováčkem. Mina se na něj s rozzářeným úsměvem zadívala.

„Vezmeš si mě? Máme přece přestupný rok.“

Okolo stolu se ozvalo několik heknutí a pár „ach“.

Ucítila, jak Simon ztuhl. Sledovala jeho obličej a uviděla, jak vykuleným pohledem sklouzl okolo stolu a setkal se se stejně šokovanýma očima naproti. Podívala se také a během jediné vteřiny se jí sesypal celý svět. Belinda?

Hned nato se Simon zhrozeně vymrštil, jako by se od Miny potřeboval co nejrychleji dostat, takže mu prudce sklouzla z klína přímo na zem.

Dramaticky hodil prsten na stůl, jako by byl z žhavé lávy, a zděšeně se na ni díval.

„Zbláznila ses?“ zachraptěl šeptem. „Co to děláš?“

Mině se studem sevřelo hrdlo a naskočila jí husí kůže, když si uvědomila, jak na ni všichni zírají s dychtivou náruživostí, jako by byli svědky nějaké autonehody. Co ji to jen napadlo? Jenže předtím se to zdálo jako báječný nápad. Zrovna minulý měsíc se spolu bavili o tom, že se k sobě nastěhují, a plánovali budoucnost. Dokonce mluvili o tom, kolik budou mít jednoho dne dětí. Jak to, že se tak spletla? Byla si jím tak jistá. Měli přece společné plány. Pravda, Simon jí minulý měsíc připadal nějak roztržitý, ale přičítala to spoustě práce a velkému tlaku v jeho oddělení, kde se nedávno propouštělo. Teď bylo bolestně zjevné, že měl v hlavě něco – nebo spíš někoho – jiného.

„Ale…“ Přeskočila pohledem ze Simona k Belindě, jejíž obličej byl teď pokrytý rudými fleky a kroutil se do podivně zaraženého výrazu. Simon jako by byl jejím zrcadlovým odrazem. Vypadali pozoruhodně podobně, jako dva krajané, dva lidé v naprostém souznění – jako pár.

Když celá ta hrůza konečně pomalu dobublala, vzpomněla si na svoje původní přání. Tenhle večer pro ni rozhodně zůstane na dlouhou dobu nezapomenutelný.

Kapitola 2

Mina vyšla ze dveří a seběhla schody s taškou na notebook v ruce. Choulila se do šály, aby se ochránila před štiplavým lednovým větrem. Přestože v předpovědi počasí tyhle mrazivé podmínky hlásili, vzala si své boží černé kožené kozačky s cvočky, přiléhavé černé kalhoty, s kterými jí ladila bunda, a pod ni si oblékla jasně šarlatovou hedvábnou blůzu. Jestli někdy existovalo oblečení, které hlásalo „je mi mizerně, ale nejsem na dně“, tak to bylo právě tohle. Dneska ráno bude muset v práci čelit všem kolegům včetně Simona po té katastrofální žádosti o ruku v sobotu večer.

Zatímco se hosté hrnuli ze dveří, ona a Simon se uklidili do ložnice, aby se pustili do ošklivé hádky, ze které nebylo návratu.

„Co sis jako myslela, že děláš?“ zasyčel Simon a rozzuřeně kroutil hlavou.

„Myslela jsem si, že žádám o ruku někoho, kdo ani ne před měsícem tvrdil, že mě miluje. Někoho, s kým jsem se domluvila, že najde realitního makléře, který nacení oba naše byty. Někoho, kdo pro naše první dítě, když to bude kluk, vybral jméno Viktor – a k tomu bych teď ráda řekla, že to je fakt otřesný jméno a měla jsem v plánu ti ho jednoznačně vymluvit. A taky si matně vybavuju, že jsi dokonce navrhoval svatbu v St. Mary, aby to bylo poblíž tvojí mámy. Tak mi teda odpusť, jestli jsem trochu mimo. Myslela jsem si, že dělám přesně to, na čem jsme se už dohodli.“

„Jak typické. Takže je to moje chyba, že jo? To mě mělo napadnout. Ne že by ses ty chovala nějak ukvapeně nebo tak, jako ostatně vždycky. Pořád někam spěcháš.“

„No, asi bych to neudělala, kdybych tušila, že spíš – to teda předpokládám podle barvy jejího obličeje – s jednou z mých nejstarších kamarádek.“ Belinda už byla vyřazena, už si nezasloužila titul „nejlepší“ kamarádky.

V tu chvíli se Simonova pusa stáhla do vzdorovité čáry a nejvíc ze všeho připomínal bezzubou želvu.

„Jak dlouho to trvá?“ Mina na něj bojovně vystrčila bradu.

„Je o tolik klidnější. Ty chceš dělat všechno hned, až si málem přelámeš kosti. Jsi prostě moc hr. Dokonce i tahle tvoje trapná žádost o ruku přesně vystihuje, jaká jsi. Belinda je mnohem… vyrovnanější. S ní se cítím nohama pevně na zemi.“

„Takže chceš říct, ty bezpáteřní hnido, že je to moje chyba, protože jsem, jaká jsem?“ Propalovala ho očima plnýma vzteku.

„Nehodíme se k sobě,“ prohlásil upjatě a odmítl se na ni podívat.

„Zajímavý, že jsi něco řekl až dneska večer. Předtím ses ani nezmínil. Pěkně sis to všechno užíval. Ale muselo to pro tebe být hrozný. Přizpůsobovat se všem těm strašným věcem, které jsem pro nás zorganizovala – víkend v Cornwallu, večeře v Le Manoir, hodiny lyžování na kryté sjezdovce. Mám hroznou paměť, ale přísahala bych, že když jsem nám zarezervovala sálový skydiving, říkal jsi, že být se mnou je fakt zábava.“

„Jo, zábava.“ Konečně se na ni podíval a pak chladně pronesl: „Ale ne napořád.“

„Cože?“ Srdce se jí náhle sevřelo. Ne napořád.

„Manželství ani vážný vztah nemůžeš založit na zábavě.“ Díval se na ni jako ředitel, který uděluje důtku žákovi. A pak v tom ještě pokračoval.

Mina se i teď, přes kousavý ledový vichr v obličeji, na okamžik zastavila, když jí v uších znovu, se stejnou bolestnou ostrostí jako v sobotu večer, zazněla jeho slova:

„V životě nemůžeš být pořád spontánní a neustále se hnát někam za dobrodružstvím. Manželství je o tom, že dospěješ, usadíš se a víš, že stojíš nohama pevně na zemi. S tebou je člověk pořád jako na horské dráze nebo v letadle a nikdy si není jistý, jestli ho zrovna nevykopneš ze dveří. Jsi moc bláznivá, jako kulomet a pořád chceš něco nového. S tebou nikdy nevím, na čem jsem, a to není pro mě. Nejspíš to máš v genech a takové děti asi fakt nechci.“

„V genech?“ prskla.

„No, tvoji praví rodiče. Přijde mi, že se pořád jen honili za dobrodružstvím. Působí, jako že byli lehkovážní a nezodpovědní. Nebrali důležité věci v životě vážně. A tohle já v životě nechci.“

Oči jí málem vylezly z důlků, jaký měla vztek, že do toho tahá její dávno mrtvé rodiče. Úplně jí to vzalo schopnost mu cokoliv říct. Simon si toho ale zjevně nevšiml a hrnul to na ni dál: „Škoda že nejsi víc po svých adoptivních rodičích, Miriam a Derekovi. Nechápu, že Miriam je sestra tvojí matky, je úplně normální.“

Mina ještě v životě nebyla tak blízko tomu, aby někoho zaškrtila. Prsty se jí dokonce zkroutily jako drápy, připravené ho popadnout za krk. Simon naštěstí ustoupil z jejího dosahu a vypálil poslední salvu.

„Užili jsme si spolu, ale… nemůžeš si prostě užívat pořád. V určitou chvíli je potřeba se soustředit na to důležité. A toho ty podle mě nejsi schopná. Jsi jako motýl, poletuješ od jednoho k druhému a hledáš další a další zábavu. Být s tebou je zkrátka příliš vyčerpávající.“

S tímhle závěrečným šípem odkráčel z jejího bytu a zanechal ji mezi zbytky večírku, na které se vrhla nabitá zuřivostí. Když drhla pánev, představovala si, jak ho s ní zuřivě mlátí po hlavě. Odmítala brečet, přestože jí při utírání všech možných povrchů párkrát z očí něco ukáplo. Když bylo všechno jakž takž uklizené a čisté, popadla pánev s čokoládovou omáčkou, usadila se do tureckého sedu doprostřed kuchyně a položila si ji do klína. Ponořila prst do čokolády, pečlivě ho olízla a zavřela oči. Život může stát za houby, ale pořád tady byla čokoláda. Pokud šlo o ni, čokoláda rozhodně měla super schopnosti. Štědře si nabrala znova. Ať jde Simon do háje, nezaslouží si ji.

Když celou čokoládu snědla a díky ní se uklidnila, napadl ji, samozřejmě až takhle se zpožděním, tucet brilantních úsečných odpovědí. Mezi nimi vedla jedna: Co se změnilo? Mina měla pocit, jako by ji někdo uhodil. Slova jí vířila dokola v hlavě po celý zbytek víkendu, jako by nasedla na nějaký šílený kolotoč. Dokonce se ani jednou neomluvil. Choval se, jako by si za jeho nevěru mohla sama. A když už je o ní řeč, ta hnusná tlustá zrádkyně (samozřejmě nebyla tlustá ani trochu, byla naopak naprosto štíhlounká s dokonalými déčky a pasem jak z padesátek, ale rozhodně to byla zrádkyně a zachovala se velmi zbaběle) Belinda vyklouzla potichu s ostatními hosty a ani se jí po celý víkend neobtěžovala aspoň esemeskou omluvit nebo se to celé pokusit nějak vysvětlit.

Hannah Mině vymluvila, aby si to s ní došla vyříkat k jejím rodičům, kde Belinda bydlela, protože zcela správně poznamenala, že by jí Mina nejspíš jednu vrazila. Obvinění z napadení bylo to poslední, co potřebovala, potom co ze sebe před svými kamarády udělala naprostého idiota. Ačkoliv George a G ze seznamu přátel rozhodně vypadnou, protože jeden z nich nasdílel to katastrofální video s piňatou a její žádostí o ruku veřejně na Facebook. Zjevně to ale bylo omylem, protože si jen zapomněli změnit nastavení soukromí.

Když vyšla ze společné předzahrádky domu, zastavil ji nějaký muž. „Promiňte, jste Mina Campbellová?“

„Ano?“ odpověděla tázavě.

„Zajímalo by mě, jestli byste mi odpověděla na pár otázek.“

„Jistě.“ Zvláštní doba pro marketingový průzkum, podivila se, ale vzhledem k tomu, že spousta její práce z takových průzkumů vycházela, měla vždycky pocit, že by na ně měla také odpovídat.

„Jak jste se cítila, když vás váš přítel odmítl?“

„Cože?“ Zvedla prudce hlavu.

„Jste ta dívka, které nevyšla žádost o ruku, ne? Ta s tou piňatou.“

Odstoupila od něj, přestože se na ni povzbudivě usmál.

„Kdo jste? Jak o tom víte?“

„Jamie Jenkins, pracuju pro The Mirror. A je to všude na Facebooku. Tohle je vaše příležitost zveřejnit svou verzi příběhu.“

„Já svoji verzi příběhu zveřejňovat nechci, tečka.“

„Na to je trochu pozdě, zlato. Džin už byl vypuštěn z lahve. No tak, dejte nám pár větiček. Jak jste se cítila, když vás odmítl? Jak dlouho jste byli spolu? A rozešli jste se?“

„Ano, rozešli,“ štěkla, než se stihla zarazit. „A nebyla jsem ani zbrklá, ani unáhlená, o svatbě jsme mluvili už dlouho. Ukázalo se ale, že se mi jaksi zapomněl zmínit o své nové přítelkyni… a taky o tom, že to byla moje nejlepší kamarádka. Povšimněte si toho minulého času. Byla.“ Už během toho, kdy to říkala, dobře věděla, že by měla zmlknout, ale všechno se to z ní sypalo, rozčílení z celého víkendu, pocit nespravedlnosti. Ano, byla impulzivní a skočila do toho po hlavě, ale tentokrát to nebylo jen tak do větru. Mohla by jim udat přesný čas i datum, kdy se spolu bavili o kostele v St. Mary, mohla by všem říct, kde byli, když se Simonem tehdy mluvili o dětech. Co ale nevzala v úvahu, bylo, že jí byl Simon nevěrný a že se z něj stal kus vola.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Chata ve Švýcarsku.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.