A Woman Makes a Plan:

Advice for a Lifetime of Adventure, Beauty, and Success

Copyright © 2019 Maye Musk, by arrangement with CookeMcDermid Agency,

The Cooke Agency International,and Kristin Olson Literary Agency.

Translation © Tereza Suchá, 2021

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2021

ISBN epub 978-80-7565-901-9

Ráda bych tuto knihu věnovala těm, kteří mě nejvíce ovlivnili:

Své zesnulé matce Wyn Haldemanové, která mně, mým sestrám i všem ženám, které kdy potkala, dokázala dodat víru ve vlastní schopnost uspět a mít se v životě dobře.

Své zesnulé sestře Lynne Haldemanové, která pět let noc co noc poslouchala mé nářky a byla mi velkou oporou v průběhu soudního sporu s družstvem o opravu našeho komína.

Své sestře dvojčeti Kaye, která nade mnou celý život drží ochranou ruku a vždy mě dokáže vrátit nohama zpět na zem.

Své úžasné dceři Tosce, stejně jako Elonovi a Kimbalovi, svým dvěma synům, kteří mě vždy a ve všem respektovali a podporovali.

Svým jedenácti vnoučatům, díky kterým se neustále učím a která mně svou zvídavostí přináší spoustu radosti.

Celé své rodině, přátelům a svému týmu, kteří při mně stáli v dobách těžkých, dobrých i nových.

ÚVOD

ŽIJTE NAPLNO, ALE BUĎTE VE STŘEHU

Vytvořte si plán a nebojte se riskovat

Vyrostla jsem v rodině vlastnící letadlo a oplývající touhou objevovat. Moji rodiče přeletěli Kanadu, Ameriku, Afriku, Evropu, Asii a Austrálii v malém vrtulovém letadle s plátěným potahem, bez navigace a vysílačky. Když jsme byli malí, brávali nás každou zimu na výlety do pouště Kalahari, kde jsme pátrali po ztraceném městě. Když na to zpětně vzpomínám, uvědomuji si, jak nebezpečné bylo cestovat po poušti jen s kompasem, zásobami jídla a vody na pět dní a s pěti dětmi. Moji rodiče ale měli tyto výlety naplánované do posledního detailu. Mottem mé rodiny bylo: „Žij naplno, ale buď ve střehu.“ Můj otec vyhledával nebezpečí, zároveň byl ale vždy připraven čelit jakýmkoli nepředvídaným okolnostem. Díky tomu jsem odmalička zvídavá a velmi ráda objevuji vše nové. Naučila jsem se, že pokud nepodcením přípravu, můžu si dovolit zariskovat.

Vyrostla jsem s jedním afrikánským rčením: „’N boer maak ’n plan,” což v doslovném překladu znamená „farmář si chystá plán“. V Jižní Africe se s touto větou setkáte téměř každý den. Může jít o drobnost, nebo o něco velkého, ale my jsme se jí řídili, kdykoli jsme se potřebovali vydat jiným směrem a vyřešit problém. Ať už se vám do cesty postaví jakákoli překážka, musíte ji uchopit a najít způsob, jak se s ní vypořádat.

Původně jsem chtěla, aby se tato kniha jmenovala Zápas a přežití, avšak tento název nebyl pro většinu lidí dostatečně přesvědčivý. Doufám, že až budete tuto knihu číst, budete méně zápasit a více žít než já. V mém životě nastávaly komplikace až příliš často a pokaždé jsem byla nucena vytvořit si nový plán. Můžete si jako žena připravit plán, pak ale narazíte na problém a nezbyde vám než vytvořit si plán nový. (Toto se samozřejmě děje i mužům.)

Mnohokrát jsem v životě musela začít znovu od začátku. V dospělosti jsem postupně žila v devíti městech a ve třech různých zemích. Sama za sebe nemůžu tyto neustálé začátky doporučit, pokud si to ale situace vyžaduje, je zapotřebí se předem připravit. Nebudete-li se bát riskovat, prožijete mnohem šťastnější život plný vzrušení. Sama jsem nejednou přijala výzvu a zpočátku jsem musela čelit spoustě obtíží, dokázala jsem však vytrvat a dosáhnout úspěchu v soukromém i pracovním životě. Není zapotřebí dopodrobna naplánovat každou změnu, kterou hodláte v životě udělat. Problémy stačí řešit ve chvíli, kdy nastanou. V životě se setkáte s různými překážkami. Vždy musíte mít naplánovaný první krok.

Na každém kroku na vás čeká spousta překvapení. Postarat se o sebe, o svou rodinu i přátele, vypadat a cítit se báječně, mít úspěšnou kariéru a prožít život plný dobrodružství – to je spousta věcí, o kterých se nedá přemýšlet najednou. Pokud ale začnete prvním krokem a budete krok za krokem postupovat dále, budete se neustále posouvat kupředu.

Kdykoli jsem se ocitla v těžké situaci, sáhla jsem po knize s romantickým příběhem nebo jsem četla knihy o sebezdokonalování. Dodávaly mi naději. Doufám, že pokud se s vámi podělím o své zážitky, dodám naději i já vám.

Svůj věk si bezezbytku užívám. Prožila jsem sedm dekád, vybudovala dvě úspěšné kariéry a vychovala tři děti. Mám jedenáct vnoučat. V současnosti mám mnohem více práce jako modelka a propagátorka zdravého životního stylu, než jsem měla kdy předtím. Dokonce jsem byla požádána, abych napsala tuto knihu! Právě proto tvrdím, že je báječné, když je vám jednasedmdesát! Každý den se budím s nadšeným očekáváním.

Pokud si vybudujete správný postoj, vytvoříte si plán a nebudete se bát riskovat, nic pro vás nebude nemožné.

PRVNÍ ČÁST

Krása

JEDNA

STŘÍBRNÁ JE JEN NOVÝ ODSTÍN BLOND

Život je čím dál tím lepší

Když mi bylo padesát devět let, začaly mi šedivět vlasy. O dva roky později jsem se objevila s těhotenským bříškem na obálce časopisu New York. (Ve skutečnosti jsem nebyla těhotná, fotka však působila velmi přesvědčivě.) V šedesáti sedmi letech jsem poprvé vykročila na přehlídkové molo v rámci Newyorského týdne módy spolu se ženami, které byly o čtyřicet let mladší než já. V šedesáti devíti jsem se stala tváří kosmetiky CoverGirl.

Dokážete si to představit? Mně se o něčem takovém ani nesnilo. Nikdy by mě nenapadlo, že šedivé vlasy budou mou vstupenkou mezi topmodelky. Po mole jsem se poprvé prošla, když mi bylo patnáct, a všichni mi předpovídali, že nejpozději v osmnácti skončím. Nikdy jsem si nemyslela, že se budu dráze modelky věnovat tak dlouho – a už vůbec by mě nenapadlo, že na vrcholu budu v jednasedmdesáti. A vidíte, o padesát šest let později jsem stále teprve na začátku.

Není zapotřebí, aby ženy s přibývajícím věkem zvolňovaly tempo. Neustále se řítím vpřed jako neřízená střela. Každý den objevuji nové věci, bavím se a pracuji víc než kdy dřív. Snažím se sledovat sociální sítě, abych se ujistila, že pracuji víc než kdy dřív, a bavím se, jako už dlouho ne. Už jsem se zmínila, jak moc mě to všechno naplňuje? Pokud muži nemusí nutně zpomalit, proč bychom měly my? Nikdy nedovolte, aby vás věk zpomaloval, nebo vám bránil posunout se kupředu. Pečujte o sebe, jak nejlépe umíte. Jezte zdravě, usmívejte se, buďte aktivní, šťastné a sebevědomé. Nikdy jsem se neobávala stárnutí. Vrásky na obličeji – a po šedesátce i na stehnech a na pažích – mě dokázaly spíš pobavit. Jsem v dobré kondici a to mě činí šťastnou.

Na dráhu modelky jsem se vydala jako teenager v Pretorii, v Jižní Africe, díky přítelkyni mých rodičů, která vlastnila modelingovou školu a agenturu. Jmenovala se Lettie a její manžel měl letadlo stejně jako můj otec. Každou neděli k nám přicházeli na večeři. Lettie byla nádherná, okouzlující bytost a její nevtíravá sebedůvěra vás vždycky přiměla udělat přesně to, co chtěla.

Když mně a mé sestře dvojčeti bylo patnáct, Lettie nám nabídla, že můžeme zdarma absolvovat její kurz pro modelky, což jsme bez rozmýšlení přijaly. Pro závěrečnou promenádu, která nás dělila od vytouženého diplomu, jsem si ušila růžový kostým ve stylu Chanel. Vyčesala jsem si své hnědé vlasy a sama jsem se nalíčila.

Právě Lettie si mě poprvé najala, abych pro ni předváděla. Kdykoli mě požádala, odchodila jsem přehlídku v sobotu ráno v obchodním domě nebo jsem fotila reklamu pro časopisy, katalogy a podobně. Nikdy jsem se nepovažovala za výjimečnou jen proto, že jsem byla modelkou. Pro mě to byla práce jako každá jiná. Dostávaly jsme zaplaceno lépe než v jiných zaměstnáních, což byla nesporná výhoda. Když jsem to však poprvé zjistila, udivilo mě to. Někam jsme přijely, oblékly si šaty, prošly se po místnosti a jely jsme domů. Z jakého důvodu by zrovna tato práce měla být tak dobře placená? Pravdou zůstává, že obzvláště pro dívku v mém věku byl honorář více než štědrý.

Tenkrát mě ani ve snu nenapadlo, že budu modelkou ještě v jednasedmdesáti. Když se člověk kolem sebe rozhlédl, bylo mu jasné, že se modelingu věnují převážně velmi mladé dívky. Věděla jsem, že to jednou skončí, a vůbec mě to netrápilo. Těšilo mě, že jsem měla zajištěný příjem. Mým cílem nebylo živit se jako modelka, nýbrž dostat se na univerzitu.

Samotnou mě překvapilo, že jsem s prací modelky pokračovala i při studiích na vysoké škole. Získala jsem vysokoškolský titul, přesně jak jsem si naplánovala, a hned nato jsem se vdala, což bylo další velké překvapení. Neměla jsem v úmyslu mít tak brzy děti. Nenapadlo mě, že otěhotním už během líbánek a porodím tři děti během tří let. Elon, Kimbal a Tosca byly další tři překvapení v mém životě. S každým dítětem jsem si postupně zesvětlovala vlasy. Po narození Toscy jsem byla úplně blond.

Jen co jsem porodila tři děti, vrátila jsem se na Lettiinu žádost k modelingu. Její agentura potřebovala modelku na přehlídku šatů pro matky nevěst, na což se osmnáctileté dívky nehodily. Všechny ostatní dívky byly příliš mladé. Obrátila se tedy na mě, neboť já jsem tehdy byla velmi dospělá osmadvacítka. A tak jsem se stala nejstarší modelkou v Jižní Africe.

V jednatřiceti jsem se rozhodla odejít od manžela a jako matka samoživitelka jsem se přestěhovala do Durbanu. Nemohla jsem si dovolit nechat si barvit vlasy, tak jsem se do toho pustila sama, což mělo za následek různé odstíny blond a oranžové. Říkali jsme tomu bloranžáda. Vypadalo to dost hrozně. Vlasy jsem měla roztřepené, a protože jsem chtěla ušetřit peníze, sama jsem si je stříhala. Z nějakého důvodu mě i přesto nechali chodit přehlídky, a tak jsem si s tím nedělala těžkou hlavu. Nijak to nenarušovalo moji práci výživové poradkyně, se kterou jsem začala ve svém bytě v Pretorii, když mi bylo dvaadvacet. Mým klientům nezáleželo na odstínu mých vlasů, očekávali ode mě pomocnou ruku.

Když mi bylo čtyřicet dva, přestěhovala jsem se do Toronta a začala pracovat na získání titulu Ph.D. Současně jsem stále pracovala jako modelka a vyučovala, abych v obou oborech držela krok s dobou. Z mého modelingového portfolia bylo jasné, že je o mě zájem, a proto mi agentura z Toronta nabídla práci. Nejspíš nabyli dojmu, že by na mně mohli slušně vydělat. Většina modelingových zakázek byla pro mladší ženy, ale občas potřebovali i starší modelku, aby situace vypadala věrohodně. To byl i případ mé první reklamy v roli babičky, kdy jsem se objevila na titulní stránce. A to mi bylo teprve dvaačtyřicet!

V Torontu nás čtyřicátnic bylo mezi modelkami více. I když jsem většinou byla na přehlídce jediná, která nepatřila mezi teenagery a bylo jí přes třicet, nebylo to vždy pravidlem. Musíte si uvědomit, že jsem se nepohybovala ve světě supermodelek nebo haute couture. Nepředváděly jsme na Newyorském týdnu módy nebo v Miláně.

Pamatuji si jednu přehlídku, kde se na mole sešly pouze starší ženy a muži. Po skončení jsme si všichni zašli společně na drink. Jeden z těch mužů mi řekl: „Budeš si muset sama koupit drink, protože jsi tu jediná, se kterou jsem ještě nebyl v posteli.“

Nechápavě jsem se na něj podívala.

„Se všemi ostatními jsem dělal reklamy na matrace,“ dodal.

Takové zakázky byly pro starší modely vcelku běžné. Reklamy na výprodej postelí a podobně.

Nevadilo mi to, nedělala jsem to kvůli vzrušení. Modeling pro mě jednoduše představoval práci, kterou jsem potřebovala. Pokračovala jsem s modelingem, protože mě to bavilo, nutilo mě to pečovat o svůj vzhled, a také proto, že jsem mohla díky této práci opustit kancelář, objevovat různá města a potkávat nové lidi. V té době si mě zájemci museli zamluvit tři týdny předem, aby modeling nenarušil mou soukromou praxi. Byla jsem ochotná účastnit se přehlídek maximálně čtyřikrát do měsíce. Modeling byl stejně placený jako moje dietologická praxe, která představovala můj stabilní, základní příjem, a já jsem neměla v úmyslu to měnit. Tyto peníze pokryly mé každodenní výdaje, nájem, jízdné na autobus, školní uniformy, benzin a náklady na provoz auta. Díky modelingu jsem si mohla dovolit levné letenky, když jsem chtěla navštívit svou rodinu, a nakoupit si nějaké oblečení nebo vybavení do bytu. Čas od času jsem dostala nějaké šaty. Modeling byl pro mě pomyslnou třešničkou na dortu.

Klientům své nutriční poradny jsem se o modelingu vůbec nezmiňovala, a jelikož v té době neexistovaly sociální sítě, nikdo to o mně nevěděl.

Občas se mě někdo zeptal: „Jste to vy na obálce toho časopisu?“

A já jsem odpověděla: „Ano, jsem Searsova královna županů.“

Byla to moje práce. Když chtěli u Searse prodat župan, navlékli mě do něj, aby vypadal lépe.

Po padesátce jsem přesídlila do New Yorku. Podílela jsem se na několika báječných kampaních a později se upsala větší agentuře, neboť jsem předpokládala, že tak získám více zakázek. Opak byl pravdou. Pokud jsem se dosud věnovala modelingu jen občas, teď už jsem se na molo téměř nepodívala.

Napsala jsem jim e-mail, ve kterém jsem je informovala, že jsem k nim nepřešla proto, abych s modelingem skončila. Odepsali mi, že pro mě zkrátka není žádná práce.

Tak jsem jim zavolala. Oznámili mi: „Nikdo o vás teď nestojí. Dávají přednost modelkám se zvučnějšími jmény.“

Pomyslela jsem si: „Ale ani ony nepatří mezi světoznámé modelky.“

Nechápala jsem, proč už o mě jejich klienti nestojí. V modelingu jsem se pohybovala několik desetiletí, ale možná teď přišel můj čas. Bylo mi řečeno, že se lidem nelíbí můj vzhled.

Shodou okolností jsem se setkala s pár lidmi z branže. Potkali jsme se na ulici nebo v restauraci a oni mi řekli: „Sháníme se po tobě už nějakou dobu, ale ty nikdy nemáš čas.“

Okamžitě jsem zašla do své agentury a oznámila jsem jim: „Vím o lidech, kteří si mě chtěli zamluvit.“

„Ne, to není pravda. Jen si vás s někým spletli.“

V tom okamžiku jsem se rozhodla, že už si nebudu dál barvit vlasy. Pomyslela jsem si: „Už skoro nepředvádím, tak alespoň zjistím, jaká je skutečná barva mých vlasů.“

Vlasy mi začaly odrůstat a vypadaly příšerně. U kořínků byly bílé, ale konečky jsem stále měla blond. Pro práci dietologa není rozhodující barva vašich vlasů, ale vaše schopnosti. Na radu své nejlepší kamarádky Julie Perryové jsem se nechala ostříhat nakrátko. Můj nový vzhled byl zajímavý a úplně mě nadchl. Nikdy jsem se necítila lépe.

Poté, co jsem se rozhodla pro přirozené šediny, mě agentura celého půl roku nevyslala ani na jedinou zakázku. Bylo to velmi bolestné období. Vypadalo to, že už pro mě v tomto oboru nejsou žádné příležitosti, že nejspíš nadešel konec mé modelingové kariéry.

A potom se stalo něco zajímavého. Šéfka castingu časopisu Time zavolala do mé agentury, aby si mě zamluvila pro focení titulní strany. Tentokrát jí agentura nemohla říct, že nejsem k dispozici, neboť ředitelka měla kancelář jen blok od mého bydliště, a tudíž mě každé ráno vídala venčit psa.

Nezbývalo jim než mi tu zakázku domluvit. Tak jsem se dostala do časopisu Time, na přední stranu sekce věnované zdraví.

Tehdy mi došlo, že pro mě ještě stále existuje nějaká práce. Nebyla to otázka mého vzhledu. Problém byl v mé agentuře.

Potřebovala jsem plán.

Chtěla jsem využít každou pracovní příležitost, která by se naskytla. Moji agenti mi měli dělat reklamu a starat se o mou kariéru, ale z nějakého důvodu to nedělali. Jakmile jsem si tento fakt uvědomila, musela jsem se s ním vypořádat. Nemohla jsem jen nečinně přihlížet, jak někdo jiný dostává zakázky místo mě.

Zašla jsem do agentury, abychom si na rovinu promluvili, neboť pokud o něco doopravdy stojíte, musíte si o to umět říct.

Moji agentku to rozlítilo.

„Jak si vůbec můžete dovolit obviňovat nás z nečinnosti?“

Lhala mi do očí. Obě jsme to moc dobře věděly. Jít na konkurz a následně nedostat zakázku je jedna věc. To se mi stalo mnohokrát. Jdete tam, čekáte spolu s dalšími dvaceti ženami ve frontě a nakonec tu práci nedostanete. Je to součástí práce modelky. Pokud vás ale vaše zastupující agentura na castingy vůbec neposílá, je něco špatně.

Odmítli to uznat. Trvali na svém, že jednoduše není žádná práce. Byla jsem v pasti, neboť jsem s nimi měla podepsanou smlouvu.

Pokud se vaše práce ubírá špatným směrem a změna k lepšímu je v nedohlednu, pokusíte se nejspíš s touto prací skončit, což ve většině případů znamená nejisté vyhlídky. Nahání to hrůzu. Každý den v práci je pro vás utrpením. Jestliže vám práce nepřináší žádnou radost, vaše dny budou šedivé a pochmurné. Do práce se musíte těšit a musíte ji mít rádi, neboť v ní trávíte většinu dne. Mou dietologickou praxi navštěvovalo velké množství právniček, které sice milovaly svou práci, nevycházely však se svým šéfem. Bylo to zřejmé z jejich špatných stravovacích návyků způsobených nedostatkem pocitu štěstí a nadměrným stresem. Vždy jsem jim radila, aby se snažily svou situaci změnit. Jakmile se odhodlaly ke změně a začaly pracovat pro jinou právnickou firmu, nebo se rozhodly osamostatnit, okamžitě se cítily šťastnější a začaly se lépe stravovat. Mí klienti mi často říkali, že je vyjdu levněji než návštěvy psychologa.

Důkladně jsem si prostudovala svou smlouvu s modelingovou agenturou a zjistila jsem, že se vztahuje pouze na New York City. Rozhodla jsem se proto obrátit na agenty ve Filadelfii. V Hamptonu. Connecticutu. New Jersey. V LA, Hamburku, Mnichově, Paříži, Londýně. Dohodla jsem se s těmito agenturami a začala jsem dostávat pracovní nabídky. Občas jsem jezdila do Evropy fotit katalogy, pracovat na přípravě editorialu nebo kvůli reklamě na vlasy a léky. Z mého pohledu byla tato práce dobře placená a já jsem byla zvyklá létat nízkonákladovými aerolinkami, abych při cestování co nejvíce ušetřila.

V lokalitách poblíž svého domova jsem se podílela na katalozích, reklamách a předváděcích akcích. Nebylo to fascinující, ale byla to práce. Mým úkolem bylo předvádět oblečení zákazníkům levných obchodních domů. Mívala jsem k dispozici malinkou lepenkovou kabinku, ve které jsem se mohla převléknout, než jsem vyšla mezi zákazníky. Většinou jsem předváděla zhruba pro třicet lidí. Mezi jednotlivými outfity jsem se vracela do kabinky, kde jsem měla housku s taveným sýrem, a kdykoli jsem se převlékala, v rychlosti jsem si ukousla. Na víc jsem neměla čas.

Většina práce však byla v New Yorku a k těmto nabídkám jsem stále neměla volnou cestu. Byla jsem přesvědčená, že mám na víc. Překážkou nebyl ani můj věk, ani vzhled. Problém nebyl ve mně, ale v nich!

Musela jsem najít způsob, jak z toho ven. Rozhodla jsem se, že tam budu čekat tak dlouho, dokud mi neumožní schůzku s někým z vedení.

Této dámě jsem oznámila: „Už šest měsíců jsem nebyla na žádném castingu. Budete mě muset nechat jít.“

Byla jsem rozhodnutá zůstat tam tak dlouho, dokud nedosáhnu svého, a nakonec jsme se dohodly. Kéž bych to byla udělala dříve. Apeluji proto na vás, abyste se z chyb poučily rychleji než já, ušetříte si tím spoustu trápení. Pokud je vám jasné, že se situace nezmění k lepšímu, odejděte, jakmile to bude možné, i když nebudete mít žádný záložní plán, nebo si budete myslet, že už vás dál nic nečeká. Nebo se budete obávat nedostatku financí.

Tehdy jsem obnovila spolupráci s malou butikovou agenturou, se kterou jsem měla zkušenosti z dřívějška. Byli z naší spolupráce nadšení a můj nový vzhled je uchvátil. Poslali mě do Toronta, kde jsem se měla podílet na přípravě editorialu, což bylo zvláštní, neboť starší modelky většinou takové zakázky nedostávají. Tato práce byla skvělá. Já už jsem tak skvělá nebyla. Neměla jsem nejmenší tušení, jak pózovat při focení editorialu!

Když fotíte pro katalogy, jste uvolněná a šťastná a ani si nepomačkáte oblečení, protože ho nemusíte předvádět v těch nejbizarnějších úhlech. V editorialu je naopak povoleno skákat a tančit a natahovat se a dělat různé skopičiny. Musela jsem se to naučit, a proto jsem začala hledat inspiraci v časopisech.

Má jediná zkušenost s editorialem byla z doby, kdy mi bylo pětačtyřicet a na záběru jsem představovala prapodivné křoví topmodelce v popředí.

Odletěla jsem do Toronta. Byla jsem jedinou modelkou na place.

„Kde jsou všechny ostatní modelky?“ zajímala jsem se.

„Vy jste tady jediná,“ zněla odpověď.

A tak jsem se ocitla v kreativním světě značkových, luxusních a překrásných šatů. Fotili bílý příběh, osm stránek bílých outfitů. Bylo to neskutečné. Neustále mi měnili účesy i přes to, že jsem měla krátké vlasy.

„Páni!“ pomyslela jsem si s úžasem, když jsem to viděla.

Následovaly další zakázky. Když jsem se poprvé přestěhovala do New Yorku, zašla jsem s Kimbalem na Times Square. Dívali jsme se na všechny ty velké zářící reklamy a já jsem mu řekla: „Jednoho dne tam budu i já.“ Oba jsme se tomu smáli. A najednou se to stalo skutečností. Moje fotka poprvé na čtyři a půl metru vysokém billboardu na Times Square.

Spolu s dalšími třemi sty ženami jsem se zúčastnila konkurzu pro společnost Virgin America a byla jsem vybrána. Focení se účastnila také mladá dívka s mladým chlapcem, velmi mladý pár, který byl natolik přesvědčený o své dokonalosti, že se mnou neztratili ani pár slov. Na billboardu to ale byla moje tvář, kterou všichni viděli. Bylo mi šedesát sedm a byla jsem všude – na Times Square, v metru a na každém letišti v Americe. Kdykoli jste vystoupili z vlaku nebo z letadla, spatřili jste moji tvář.

Koho by napadlo, jak se věci dají do pohybu, když změním barvu vlasů na stříbrnou? V patnácti mi říkali, že déle než do osmnácti nevydržím, a teď v jednasedmdesáti jsem známější než kdy dřív. Naučila jsem se, že vždy existuje cesta. Vždy si můžete vymyslet nový plán. Je pravda, že mi trvalo vcelku dlouho, než jsem došla k tomuto poznání, a stále se učím!

Čekalo na mě ještě jedno velké překvapení. Sociální sítě! Díky mým příspěvkům se lidé zamilovali do barvy mých vlasů a spoustu zakázek jsem dostala právě pro své přirozené šediny. Dělá mi potěšení vstoupit do místnosti s vědomím, že jsem tam jediná s bílými vlasy. Když potkám jinou ženu s šedivými vlasy, vždycky prohodím: „Krásně nám to ladí!“

Jsem si jistá, že všechno je na nejlepší cestě. Každé pondělí jsem plná očekávání, jakou zábavnou pracovní nabídku asi dostanu. A i když se tak nestane, vložím alespoň něco na svou stránku na sociálních sítích nebo na svou internetovou stránku, abych šla příležitosti naproti. Právě proto tvrdím, že jednasedmdesát je báječný věk. Právě proto si kvůli svému věku nedělám starosti.

Nemám na to při vší té zábavě čas.

Dvě

BUĎTE OKOUZLUJÍCÍ

Je lepší být zajímavá než krásná

Bylo mi něco přes padesát, když jsem se zúčastnila konkurzu na reklamu propagující kosmetiku. Ředitel castingu mě přivítal slovy: „Jste opravdu nádherná.“

Odpověděla jsem: „Copak to nebylo vaším požadavkem?“

Vždyť jsem přišla na konkurz kvůli reklamě na kosmetiku. Myslela jsem si, že to byla vtipná reakce, neboť jsem vyrostla v Jižní Africe, kde jsem byla zvyklá dělat si, stejně jako všichni ostatní, sama ze sebe legraci.

Je to ale pobouřilo. Vůbec jim to nepřipadalo vtipné… Ani jsem tu práci nakonec nedostala, protože mě považovali za příliš prostořekou.

Poučila jsem se a od té doby jsem vždy odpovídala pouze „děkuji“.

Nikdy jsem nepochopila, proč jsou všichni v Americe tak posedlí krásou. V Jižní Africe si vás jako ženy váží mnohem víc, pokud jste inteligentní a zajímavá a také pokud máte smysl pro humor. Tyto vlastnosti jsou ceněny víc než vzhled. Lidé mi říkali, že jsem vtipná. Já jsem jim věřila. Stále si myslím, že mám smysl pro humor. Mnohem víc je zajímala moje práce dietologa, dokázali ocenit, že držím krok s výzkumem, pořádám přednášky a spolupracuji s médii. A že mám svou soukromou praxi. Důležitější pro ně byla etika mé práce a moje profesionalita.

Když jsem poprvé přicestovala do Ameriky, zavolala jsem Kaye, své sestře dvojčeti, abych jí pověděla, jak zvláštně se Američané staví k rozhovorům o kráse.

Moje sestra Kaye patří do okruhu mých nejbližších. Mluvíme spolu každý večer a ona mi vždy na rovinu řekne, co si myslí. Kdykoli se potřebuji o něčem poradit, ať už se jedná o investice nebo pořízení dekorativních dýhových obkladů (s tím nesouhlasila), jdu si za ní pro názor. Vždy stála při mně a podporovala mě.

Kaye se mnou pokaždé mluví přímo a nebere si žádné servítky. Řídí se zásadou: co na srdci, to na jazyku.

Nechci, abyste si mysleli, že je Kaye odměřená, distingovaná žena. Neustále se směje a mezi námi, ona je ta vtipnější z nás dvou. Nesnaží se ale pobavit všechny kolem, jen sama sebe. Díky tomu ji všichni zbožňují, a jakmile začne mluvit, okamžitě se kolem ní srocují. Kdybyste ji měli možnost potkat, také byste si ji hned zamilovali. Je-li v místnosti Kaye, můžu se s klidem usadit do kouta a začít štrikovat. Naneštěstí pro vás ji nikdy nebudete moct poznat, neboť žije jako poustevník.

Kaye řekla: „Lidé si o tobě vždycky mysleli, že jsi krásná, i když to neříkali nahlas. Kdykoli jsi vešla do místnosti, všechny pohledy se obrátily k tobě.“

Nikdy jsem si toho nevšimla, protože jsem neměla ve zvyku dívat se na lidi kolem sebe. Koukala jsem se pod nohy, abych nezakopla. Připomnělo mi to kluky, se kterými jsem v průběhu let chodila a kteří mi říkali: „Maye, když půjdeme do restaurace, můžeš vejít první?“

Vešla jsem tedy první a oni se pak ke mně přidali, aby všichni viděli, že patříme k sobě. Jasně že se na mě nakonec všichni vykašlali, protože přesně to dělají muži, které zajímá jen zevnějšek.

Měla jsem je hned poslat k vodě. Když potkáte někoho, kdo vás okouzlí svým vzhledem, je samozřejmé, že si přejete trávit čas v jeho společnosti. Pokud si ale nemáte co říct, brzy se vaše cesty rozpojí. Je lepší stýkat se s lidmi stejného ražení, kteří ocení vaši osobnost, a ne pouze vaši vnější krásu.

Pamatuji si, jak jsem potkala jeden pár, kde on vypadal opravdu dobře a ona byla taková šedá myška. Na první pohled působili nesourodě. Ale jen do okamžiku, než promluvila – najednou se stala nejpřitažlivější osobou v místnosti.

Bylo to jejím sebevědomým vystupováním i jejím způsobem nazírání na život. Staly se z nás dobré přítelkyně, neboť byla velmi inteligentní a zábavná. Jednoduše jsem se jí nemohla nabažit.

Člověk se za život dostane do různých situací, které vyžadují určité chování. Mnohem raději bych na svém náhrobním kamenu viděla nápis „Byla zábavná“ než „Byla krásná“.

Posedlost vnější krásou ve vás vyvolá pocity nejistoty v případě, že nebudete vypadat dokonale. Může vás to znechutit a nebudete pak dál rozvíjet ostatní stránky své osobnosti, jako je inteligence, smysl pro humor a intelektuální rozhled.

Každý člověk by měl být laskavý k ostatním, umět naslouchat a myslet pozitivně. Nevykládejte všem na potkání, že váš život za nic nestojí. Nebojte se ukázat kuráž, respektujte druhé a zajímejte se o ně a hlavně se nepřestávejte usmívat. Okolí vás pak bude vnímat jako okouzlující bytosti. Každá máme nějaký talent, který můžeme s ostatními sdílet. Někdy se ocitneme v situaci, kdy jsme přesvědčeny, že žádným talentem neoplýváme. Tehdy se musíte v myšlenkách vrátit zpět do minulosti a vybavit si okamžik, kdy jste se díky nějakému aspektu svého života cítily sebevědomě. S tímto aspektem začněte pracovat, prozkoumejte ho, sdílejte a získejte si tak zájem okolí. Najděte si co nejvíce informací o své profesi, zájmu či koníčku a využijte je v konverzaci. Uvidíte, jak budete nadšené. Budete zase o něco chytřejší a pro okolí zajímavější. Nemusíte být odbornicí na kdeco, stačí se orientovat v pár oblastech. Když si lidé ode mě žádají recepty, nemůžu jim vyhovět, neboť nejsem příliš dobrá kuchařka. Nedělám si z toho těžkou hlavu, nemám na to zkrátka talent a ani mě to nijak zvlášť nebaví. Nehodlám experimentovat s novými pokrmy, jen abych někoho ohromila, když mi tato aktivita nepřináší žádné potěšení. Musíte se zdokonalovat v něčem, co vás bude bavit.

Smysl pro humor je také velmi důležitý. Pokuste se nebýt příliš vztahovačné a neberte si osobně, co kdo řekne. Jednou mě nějaký muž zval na rande a já ho odmítla. Vyslechla jsem si, že si klidně může najít mladší, než jsem já. Tomu jsem se vždycky jen smála. Je mi úplně jedno, koho nebo co si dokáže najít. Pokud mě ten muž nezajímá, nebudu se přece kvůli němu trápit. Musíme se naučit jít dál a být samy se sebou spokojené. Zkuste co nejvíc využívat svůj smysl pro humor, dělejte si legraci samy ze sebe, mluvte s lehkostí a uvidíte, že s vámi bude větší zábava. Někdy je těžké nezmiňovat se v hovoru o vlastním životě, obzvlášť pokud procházíte náročným obdobím, nezapomínejte však, že vaším cílem je být okouzlující.

TŘI

KRÁSNÁMODELKA V PŘÍŠERNÝCH ŠATECH

Nemusíte mít dobrý vkus, stačí mít kamarádku, která ho má

Jednou nebo dvakrát do roka jsem se při příležitosti oslavy svých narozenin nebo něčí svatby obvykle oblékla do luxusních šatů. Když mi bylo šedesát sedm, byla jsem jako Elonův host pozvána na Met Gala, což je obrovský módní galavečer. Tehdy jsem teprve pochopila, kolik času zabere příprava, když se máte projít po červeném koberci. Kdykoli se obleču do velké večerní róby, cítím se úžasně. Vypadám vyšší, chodím narovnaná, na každého se usmívám a má chůze je mnohem pružnější a ladnější.

Vážím si práce celého týmu, který se stará o přípravu dokonalého vzhledu celebrit před předáváním cen nebo před filmovými premiérami. Návrháři, stylisté i jejich asistenti šílí ve snaze vybrat dokonalý outfit. Hodně lidí si neuvědomuje, že i správný výběr spodního prádla je důležitý, aby šaty dokonale padly. Stejně důležitý je i výběr doplňků, ať už jsou nenápadné, nebo naopak hodně výrazné. Každá událost si žádá nový účes, aby bylo všem jasné, že jste přípravě věnovaly náležité úsilí. Vizážisté následně rozhodnou, zda bude lepší zvolit přirozený vzhled, takzvaně „bez make-upu“ (což stále zabere hodinu práce), nebo vám vytvoří vysoce módní make-up s umělými řasami a silnými očními linkami. Teď už vím, že je to složitá práce pro spoustu lidí. Měly byste si to uvědomit a ocenit, kdykoli uvidíte nějakou celebritu.

Objevím-li se na nějaké akci v nádherném outfitu, je to dílem Julie Perryové, kterou už téměř třicet let považuji za svou nejlepší přítelkyni a která se stará o můj šatník.

S Julií jsem se poprvé potkala, když mi bylo čtyřicet tři. Právě jsem v Torontu získala svůj druhý magisterský titul a snažila jsem se rozjet svou dietologickou praxi. Moje kariéra modelky mi přišla vhod, neboť mi agentura provozující modelingovou školu poskytla zdarma kancelář a já pro ně na oplátku chodila přehlídky a po večerech vyučovala v jejich modelingové škole. Učila jsem chůzi po mole, fotomodeling a profesionální vystupování. Poprvé v životě jsem měla svou vlastní kancelář jinde než ve svém obýváku. Byla jsem nadšená a cítila jsem se jako opravdový profík.

Ani ne po měsíci mě požádali, jestli bych nechtěla jejich modelingovou školu vést, neboť žena, která tuto práci doposud vykonávala, byla vcelku chaotická. Já jsem měla pověst spolehlivé a precizní ženy, což mi hrálo do karet. Nabídla jsem, že budu vyučovat i lekce garderoby – už v Jižní Africe jsem tento obor vyučovala, ale až nyní jsem zjistila, jak málo o něm vím.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Když má žena plán.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.