City of Girls

Copyright © Elisabeth Gilbert, 2019

Translation © Jitka Sládková, 2021

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2021

ISBN epub 978-80-7565-899-9

.

Pro Margaretu Cordiovou –

mé oči, mé uši, mou milovanou přítelkyni

Budeš dělat pošetilé věci,

ale dělej je s nadšením.

– colette

NEW YORK, DUBEN 2010

Nedávno jsem dostala jsem dopis od jeho dcery.

Angela.

Mnohokrát jsem během těch let na Angelu myslela, ale toto bylo teprve potřetí, co jsme byly v kontaktu.

Poprvé v roce 1971, když jsem jí šila svatební šaty.

Podruhé, když mi napsala, že zemřel její otec. To se stalo v roce 1977.

Nyní mi píše, aby mi oznámila, že její matka právě skonala. Není mi jasné, jak si Angela představuje, že přijmu tuto zprávu. Možná si myslela, že mi to vyrazí dech. Nicméně nepodezřívám ji ze zlého úmyslu. Angela taková není. Je to dobrý člověk. A co je důležitější, je zajímavá.

I tak jsem byla překvapená, když jsem se dozvěděla, že Angelina matka žila tak dlouho. Domnívala jsem se, že ta žena zemřela už před lety. Bůh ví, že všichni ostatní zemřeli. (Ale proč by mě měla něčí dlouhověkost překvapovat, když se já sama držím při životě zuby nehty? Nemůžu být jediná stařena, která se šourá po New Yorku a absolutně odmítá opustit svůj život či svou nemovitost.)

A nejvíc mě zarazil poslední řádek Angelina dopisu.

„Vivian,“ psala Angela, „vzhledem k tomu, že má matka zesnula, ráda bych věděla, jestli už by Vám nevadilo říct mi, co jste pro otce znamenala?“

Tak jo.

Co jsem znamenala pro jejího otce?

Na tuto otázku by mohl odpovědět pouze on. A jelikož on se se svou dcerou o mně nikdy bavit nechtěl, není na mně, abych já Angele pověděla, co jsem pro něj znamenala.

Můžu jí však popovídat, co on znamenal pro mě.

JEDNA

V létě roku 1940, kdy mi bylo devatenáct a byla jsem ještě pitomá, mě rodiče poslali k tetě Peg, která vlastnila divadelní společnost v New Yorku.

Nedávno předtím mě uvolnili z Vassar College, protože jsem nechodila do vyučování, a tak jsem neudělala ani jedinou zkoušku prvního ročníku. Nebyla jsem tak hloupá, jak to při pohledu na známky ze školy vypadalo, ale fakt nepomůže, když se vůbec neučíte. Když se teď na to dívám zpětně, nemůžu si úplně vybavit, co jsem dělala celou tu dobu, kdy jsem měla být ve třídě, ale jak se znám, nejspíš jsem se strašně zabývala tím, jak vypadám. (Vzpomínám si, že jsem se v tom roce pokoušela naučit „turnýru“ – účes, který byl pro mě nesmírně důležitý a také docela náročný, avšak ne ten správný pro Vassar.)

Nikdy jsem na Vassaru nikam nepatřila, i když bylo, kam se zařadit. Na škole existovaly všelijaké typy dívek a klik, ale žádná z nich ve mně nevyvolala zájem a ani já sama jsem žádnou nezaujala. Na Vassaru byly toho roku politické revolucionářky, které nosily seriózní černé kalhoty a rozebíraly své názory na mezinárodní dění, ale mě mezinárodní události nezajímaly. (A pořád nezajímají. I když jsem si všimla černých kalhot, které mi připadaly náramně šik – avšak pouze pokud neměly vyboulené kapsy.) Dále byly na Vassaru dívky, smělé akademické badatelky, předurčené k tomu, aby se z nich staly lékařky a právničky dlouho předtím, než mnoho žen něco takového skutečně dělalo. Měly by mě zajímat, ale nezajímaly. (Nerozeznávala jsme je od sebe – z jednoho důvodu. Všechny nosily ty samé neforemné vlněné sukně, které vypadaly, jako by vznikly ze starých svetrů – a to mě prostě deprimovalo.)

Není to tak, že by Vassar úplně postrádal půvab. Bylo tam pár přecitlivělých milovnic středověku s očima jako laň, ty byly docela pěkné, a několik umělecky založených dívek s dlouhými excentrickými vlasy a několik urozených holčin z vyšších společenských vrstev, které měly profil jako italští chrtíci – ale já se s žádnou neskamarádila. Možná proto, že jsem věděla, že každá na této škole je inteligentnější než já. (To nebyla čirá mladická paranoia; dodnes zastávám názor, že všechny tam byly chytřejší než já.)

Nechápala jsem, co na té škole dělám, kromě toho, že naplňuji úděl, jehož záměr se mi nikdo neobtěžoval vysvětlit. Od nejranějšího dětství mi říkali, že jednou půjdu na Vassar, ale nikdo mi neřekl proč. K čemu to všechno bylo? Čím jsem jako přesně měla být, až odtud odejdu? A proč jsem žila v té prťavé společné ložnici s vážnou budoucí sociální reformátorkou?

V každém případě jsem tou dobou měla učení dost plné zuby. Už roky jsem studovala na škole Emmy Willardové pro dívky ve městě Troy ve státě New York a pak na její skvělé, čistě ženské fakultě Sedmi sester absolventek. To snad nestačilo? Byla jsem na internátní škole od svých dvanácti a asi jsem měla pocit, že už jsem si odseděla dost. Kolik knih musí člověk ještě přečíst, aby dokázal, že umí číst knížky? Už jsem věděla, kdo byl Karel Veliký, tak už mě nechte na pokoji. Tak jsem to tenkrát vnímala.

A také – nedlouho poté, co jsem byla uvržena do prváku na Vassaru, jsem objevila bar v Poughkeepsii, který nabízel levné pivo a dlouho do noci jazz naživo. Přišla jsem na způsob, jak se vytratit z kampusu a stát se pravidelným návštěvníkem tohoto baru (můj mazaný únikový plán zahrnoval nezamčené okno na záchodě a schované kolo – věřte mi, pro vychovatele jsem byla postrachem), důsledkem čehož jsem jenom s obtížemi zvládala jako první věc po ránu latinské časování, protože jsem zpravidla měla kocovinu.

A existovaly ještě další překážky.

Například jsem kouřila cigarety.

Stručně řečeno: byla jsem v jednom kole.

Tudíž v ročníku čítajícím 362 bystrých mladých vassarských žen jsem skončila jako 361. v pořadí, což můj otec zděšeně okomentoval: „Dobrotivý Bože, co tropilo to druhé děvče?“ (Onemocnělo obrnou, jak se ukázalo. Chudáček.) Takže Vassar mě celkem po právu poslal domů a laskavě požádal, ať už se nevracím.

Matka neměla ponětí, co se mnou. Neměly jsme spolu zrovna nejvřelejší vztah, a to ani za normálních okolností. Ona byla zapálená koňačka a vzhledem k tomu, že já jsem nebyla kůň ani mě koně nezaujali, neměly jsme se moc o čem bavit. A teď jsem jí svým selháním tak zkomplikovala život, že se na mě nemohla ani podívat. Na rozdíl ode mě si matka vedla na Vassar College docela dobře, za což jí patří velký dík. (Ročník 1915. Dějiny a francouzština.) Její odkaz – stejně jako každoroční velkorysé dary – mi zajistily, že jsem byla přijata na tuto váženou instituci. A teď, koukněte se na mě. Vždycky, když jsme se míjely na chodbách našeho domu, kývla hlavou jako profesionální diplomat. Zdvořile, leč chladně.

Ani otec nevěděl, co se mnou má dělat, i když ho zaměstnával chod jeho krevelového dolu a moc se problémy své dcery nezabýval. Já jsem ho zklamala, to je pravda, ale měl větší starosti. Byl průmyslník a izolacionista a kvůli eskalující válce v Evropě se děsil budoucnosti svého podnikání. Takže se domnívám, že byl tím vším vynervovaný.

A co se mého staršího bratra Waltera týče, ten tu nebyl; dělal v Princetonu velké věci a na mě vůbec nemyslel; kromě toho neschvaloval mé lehkovážné chování. Walter nikdy v životě neudělal nic nezodpovědného. Jeho vrstevníci na internátní škole ho tehdy tak respektovali, že mu dali přezdívku – fakt si nevymýšlím – Ambasador. Teď studoval inženýrství, protože chtěl budovat infrastrukturu, která pomůže lidem na celém světě. (Do výčtu mých hříchů přidejte to, že já si naopak nebyla úplně jistá, co znamená slovo „infrastruktura“.) I když mezi Waltrem a mnou nebyl velký věkový rozdíl, pouhé dva roky, nehráli jsme si spolu, ani když jsme byli docela malí. Bratr odložil své dětské věci, když mu bylo tak devět let, a mezi těmi dětskými věcmi jsem byla i já. Nepatřila jsem do jeho života a věděla jsem to.

Moji přátelé se rovněž přesunovali, kam je život zanesl. Zamířili na vysoké školy, do práce, do chomoutu a do dospělosti, což všechno byly objekty mimo můj zájem či pochopení. Takže jsem poblíž neměla nikoho, komu by na mě záleželo a kdo by mě zabavil. Nudila jsem se a byla jsem jako bez života. Nuda byla jak bolest břicha z hladu. První dva červnové týdny jsem strávila pinkáním tenisovým míčkem o zeď naší garáže a při tom jsem si pořád dokola pískala písničku Malý hnědý džbánek, až mě nakonec rodiče měli plné zuby a poslali mě k tetě, abych s ní žila ve městě. A upřímně, kdo by jim to vyčítal?

Jistě, mohli mít strach, že se ze mě v New Yorku stane komunistka nebo závislačka, ale cokoli bylo lepší než poslouchat svou dceru, jak si celou věčnost pinká tenisákem o zeď.

Tak jsem se dostala do města, Angelo, a takto to všechno začalo.

Poslali mě do New Yorku vlakem – a byl to teda úžasný vlak. Empire State Express, přímo z města Utica. Lesklý pochromovaný prostředek k doručení provinilé dcery. Zdvořile jsem se s matkou a tátou rozloučila a předala svá zavazadla službě Red Cap – a cítila se při tom důležitá. Celou cestu jsem seděla v jídelním voze a usrkávala sladové mléko, jedla hruškový kompot, kouřila cigarety a listovala časopisy. Věděla jsem, že jsem byla poslána do vyhnanství, ale přesto... stylově!

Vlaky tenkrát byly mnohem lepší, Angelo.

Slibuji, že se budu co nejvíc snažit, abych na těchto stránkách stále dokola neopakovala, jak bylo tenkrát za mých mladých let všechno lepší. Když jsem byla mladá, vždycky jsem nesnášela, když staří lidé takto fňukali. (Nikoho to nezajímá! Nikoho nezajímají vaše nejlepší léta, vy starý žvanile!) A já Vás chci ujistit, že jsem si vědoma toho, že hodně věcí nebylo ve 40. letech 20. století lepší. Třeba deodoranty a klimatizace byly žalostně nedostatečné, takže každý páchl jak sto čertů, hlavně v létě; a také jsme měli Hitlera. Ale vlaky byly tenkrát nepopiratelně lepší. Kdy naposledy jste si vy ve vlaku fakt vychutnala sladové mléko a cigaretu?

Při nástupu do vlaku jsem na sobě měla elegantní modré viskózové šatičky se vzorem skřivanů a žlutou krajkou kolem výstřihu, přiměřeně úzkou sukni s hlubokými kapsami vsazenými na bocích. Ty šaty si pamatuji tak živě především proto, že nikdy nezapomínám, co kdo má oblečené, opravdu nikdy, a také proto, že jsem si je šila sama. Skvělá práce, jak se mi povedly, to teda jo. Jejich swingový střih – s délkou akorát do půli lýtek – byl tak sexy a působivý. Vzpomínám si, že jsem do šatů navíc všila ramenní vycpávky v zoufalé naději, že se budu podobat Joaně Crawfordové – i když si nejsem jistá, že to mělo ten správný efekt. S jednoduchým kloboukem typu cloche a od matky vypůjčenou modrou kabelkou (nacpanou kosmetikou, cigaretami, moc dalšího v ní nebylo) jsem nevypadala ani tak jako módní ikona, jako spíš to, čím jsem doopravdy byla: devatenáctiletá panna, která jede navštívit příbuznou.

Tuto devatenáctiletou pannu doprovázely do New Yorku dva velké kufry – jeden plný oblečení, úhledně složeného, a druhý nacpaný látkami a věcmi, které jsem potřebovala k šití a zdobení, abych mohla ušít ještě víc šatů. Připojil se ke mně ještě mohutný přepravní box, v němž byl můj šicí stroj – těžká a neskladná potvora, která se převážela děsně špatně. Bylo to ale moje šílené, krásně spřízněné dvojče, bez něhož jsem nemohla být.

Takže jelo se mnou.

Za tento šicí stroj – a všechno, co mě díky němu v životě potkalo – vděčím babičce Morrisové, takže si o ní pojďme chviličku povídat.

Čtete slovo „babička“, Angelo, a nejspíš si v duchu představujete sladkou starou dámu s bílými vlasy. Taková moje babička nebyla. Moje babička byla vysoká, vášnivá, stárnoucí koketa s obarvenými mahagonovými vlasy, která se životem pohybovala v oblaku parfému a drbů a která se oblékala jako cirkusová umělkyně.

Byla to ta nejbarvitější osoba na světě – a myslím tím všechny významy slova „barvitý“. Babička nosila mačkané sametové róby rozličných barev – barev, které nenazývala růžovou nebo nachovou nebo modrou jako ostatní obyvatelstvo s malou představivostí, místo toho mluvila o „popelu z růže“ nebo „kordovánu“ nebo „della Robbia“. Měla propíchnuté uši, což v té době většina ctihodných dam neměla, vlastnila několik plyšových šperkovnic přecpaných nekonečným chumlem levných i drahých řetězů a náušnic a náramků. Měla motoristický kostým pro své odpolední projížďky po krajině a její klobouky byly tak velké, že potřebovaly vlastní sedadlo v divadle. Měla ráda koťátka a korespondenční objednávání kosmetiky; třásla se nad bulvárním líčením šokujících vražd; a vědělo se o ní, že píše romantické verše. Ale víc než cokoli jiného moje babička milovala dramatické umění. Chodívala na každou hru a představení, které se do města dostaly, a také zbožňovala pohyblivé obrázky. Často jsem jí dělala doprovod a obě jsme měly úplně stejný vkus. (Babička Morrisová a já jsme obě tíhly k příběhům, kde byly nevinné dívky ve vzdušných róbách unášeny nebezpečnými muži s hrozivými klobouky a pak zachraňovány jinými muži s hrdými bradami.)

Jasně, milovala jsem ji.

Zbytek rodiny však ne. Moje babička přiváděla do rozpaků každého, jen mě ne. Vadila obzvláště své snaše (mé matce), která nebyla lehkovážnou osobou a která se na babičku Morrisovou, již kdysi nazvala „tím prima věčným adolescentem“, pořád jen škaredila.

Matka samo sebou nebyla vyhlášená svými romantickými verši.

A právě babička mě naučila šít.

Babička byla zručná švadlena. (Učila ji její matka, které se podařilo vyšvihnout se z velšské přistěhovalecké služebné na zámožnou americkou dámu za pouhou jednu generaci, a to z nemalé části díky jejímu umění s jehlou.). Moje babička chtěla, aby se ze mě také stala mistryně v šití. Takže když jsme spolu nepojídaly karamely na filmovém představení, nebo si navzájem nečetly články o obchodování s bílými otroky, šily jsme. A to byla důležitá činnost. Babička Morrisová se nebála vyžadovat po mně dokonalost. Vždycky ušila na oděvu deset stehů a pak mě nutívala ušít dalších deset – a pokud ty moje nebyly tak perfektní jako její, vypárala je a donutila mě je ušít znovu. Učila mě pracovat s tak nemožnými materiály jako síťovinou a krajkou, dokud už mi nenaháněla hrůzu žádná látka, ať byla jakákoli. A oděvní konstrukci! A vatování! A šití na míru! V době, kdy mi bylo dvanáct, jsem pro Vás mohla ušít korzet (s kosticemi a se vším) přesně takový, jaký byste chtěla – i když asi od roku 1910 nikdo nepotřeboval korzet s kosticemi, kromě babičky Morrisové.

U šicího stroje uměla být přísná, ale nikdy jsem nebyla naštvaná na její přikazování. Její kritizování zraňovalo, ale nebolelo. Byla jsem tak fascinovaná oblečením, že jsem se to chtěla naučit, a věděla jsem, že chce jen rozvíjet můj talent.

Chválila jen zřídka, ale její pochvala vlévala do mých prstů energii. Byla jsem stále zručnější.

Když mi bylo třináct, babička Morrisová mi koupila šicí stroj, který mě bude jednoho dne doprovázet vlakem do New Yorku. Byl to lesklý černý Singer 201 a byl hrozivě výkonný (mohla jste s ním prošít kůži; mohla jsem s tou věcí vypolstrovat Bugatti!). Až do toho dne jsem nikdy nedostala lepší dárek. Vzala jsem si singrovku s sebou do internátní školy, kde mi dávala ohromnou moc v rámci komunity privilegovaných dívek, které se všechny chtěly pěkně oblékat, ovšem nebyly na to dostatečně šikovné. Jakmile se po škole rozneslo, že umím ušít cokoli – a to jsem opravdu uměla – ostatní dívky ze školy Emmy Willardové mi klepaly na dveře a žadonily, abych jim popustila pas nebo spravila šev nebo abych ze společenských šatů jejich starší sestry z minulé sezony udělala něco současného, co jim bude sedět. Ty roky jsem strávila sehnutá u singrovky jako kulometčík – a vyplatilo se to. Byla jsem oblíbená – což je jediná věc, na níž na internátní škole doopravdy záleží. Nebo kdekoli.

Měla bych říct, že dalším důvodem, proč mě babička učila šít, bylo to, že jsem měla neobvyklou stavbu těla. Od nejranějšího dětství jsem vždycky byla moc vysoká, samá ruka, samá noha. Dospívání přišlo a odešlo a jediné, co se změnilo, bylo to, že jsem se ještě víc vytáhla. Za ta léta mi nenarostla žádná prsa, která by stála za řeč, ale zato jsem měla trup, který rostl pořád dál. Mé ruce a nohy byly odrostky. Nic, co se prodávalo v obchodě, mi nikdy nesedlo dobře, takže pro mě bylo lepší, když jsem si ušila vlastní oblečení. A babička Morrisová – Bůh jí žehnej – mě učila, jak se oblékat, aby to lichotilo mé výšce a abych nevypadala jako na chůdách.

Pokud to působí tak, že jsem sebekritická ke svému vzhledu, nejsem. Pouze konstatuji fakta o své postavě: byla jsem dlouhá a vysoká, to je k tomu všechno. A pokud to vypadá, že se chystám povídat pohádku o ošklivém káčátku, které jde do města a zjišťuje, že je přece jen pěkné – nebojte se, to není ten příběh.

Byla jsem vždycky pěkná, Angelo.

A navíc jsem to vždycky věděla.

Můj půvab byl zaručeně důvodem, proč na mě v jídelním voze vlaku Empire State Express zíral pohledný muž, jak srkám sladové mléko a jím hruškový kompot.

Nakonec přišel, jestli mi může připálit cigaretu. Souhlasila jsem a on si přisedl a začal flirtovat. Jeho pozornost mě potěšila, ale nevěděla jsem, jak reagovat na jeho flirtování. Takže mojí odpovědí na jeho návrhy bylo to, že jsem civěla z okna a předstírala, že jsem hluboce zamyšlená. Trochu jsem se mračila a doufala, že vypadám důležitě a dramaticky, i když jsem pravděpodobně vypadala jako krátkozraká a v rozpacích.

Tato scéna mohla být ještě trapnější, než se zdá, jenže nakonec mě upoutal můj vlastní odraz v okně vlaku, a to mě na hodně dlouhou dobu zabavilo. (Omlouvám se, Angelo, ale okouzlení svým vlastním zjevem je součástí toho, co znamená být mladé a hezké děvče.) Dopadlo to tak, že mě pak ten pěkný neznámý nezajímal tolik jako tvar mého obočí. Nejen, že jsem byla zaujatá tím, jak pěkně ho mám upravené – já jsem jím byla úplně fascinovaná – ale to léto jsem navíc zkoušela, jak zvednout jedno obočí po druhém, jako to dělala Vivien Leighová ve filmu Jih proti Severu. Nacvičování tohoto efektu stálo spoustu soustředění, to si jistě dokážete představit. Takže takhle mi ten čas uběhl, vnímala jsem jen svůj odraz.

Když jsem znovu vzhlédla, už jsme zajížděli do stanice Grand Central Station a můj nový život právě začínal – a ten fešák byl dávno pryč.

Ale není třeba se tím trápit, Angelo, teď přijde spousta jiných, ještě pěknějších mužů.

No! Měla bych Vám také říct – pro případ, že by Vás zajímalo, co se s ní vlastně stalo – že babička Morrisová zemřela asi rok předtím, než mě ten vlak přemístil do New Yorku. Skonala v srpnu roku 1939, jen o pár týdnů dřív, než jsem měla začít studovat na Vassaru. Její smrt nebyla překvapivá, chřadla už několik let, ale i tak mě její ztráta (mé nejlepší kamarádky, mé rádkyně, mé důvěrnice) naprosto zdrtila.

Víte co, Angelo? Ten zármutek mohl nějak souviset s tím, proč jsem v prvním ročníku školy podávala tak slabé výkony. Možná jsem nakonec nebyla tak děsná studentka. Možná, že jsem prostě byla smutná.

Že je to možné, si uvědomuji právě teď, ve chvíli, kdy Vám píši.

Ach, drahá.

Někdy to trvá velmi dlouho, než přijdete věci na kloub.

DVĚ

Takže, přijela jsem ve zdraví do New Yorku – dívka čerstvě vylíhnutá, málem jsem ještě měla ve vlasech žloutek.

Teta Peg mě měla čekat ve stanici Grand Central. Rodiče mi to oznámili, když jsem toho rána nasedla v Utice do vlaku, ale nikdo se nezmínil o nějakém konkrétním plánu. Neřekli mi, kde přesně na ni mám čekat. A také jsem nedostala žádné telefonní číslo, na které bych mohla zavolat v případě nouze, ani adresu, kam jít, pokud bych zůstala sama. Měla jsem se prostě „setkat s tetou Peg na Grand Central“ – a to bylo vše.

Ovšem nádraží Grand Central bylo velkolepé, jak už napovídal jeho název, ale bylo to také rozlehlé místo, kde nikdo nemohl nikoho najít, takže není divu, že jsem po svém příjezdu nemohla tetu Peg objevit. Stála jsem tam na nástupišti s hromadou svých zavazadel nejdéle a sledovala, jak se to na nádraží hemží lidmi, ale nikdo nevypadal jako Peg.

Ne proto, že bych nevěděla, jak Peg vypadá. Už jsem svou tetu předtím několikrát viděla, ačkoli si s mým otcem nebyli blízcí. (To prohlášení je nejspíš příliš zdrženlivé. Otec neuznával svou sestru Peg o nic víc, než obdivoval jejich matku. Kdykoli u stolu přišlo na přetřes jméno Peg, otec vždycky zafuněl a prohlásil: „Musí to být pěkné – toulat se po světě, žít ve světě iluzí a utrácet za to po stovkách!“ A já jsem si pokaždé pomyslela: To zní dobře...)

Peg přijela na pár vánočních oslav, když jsem byla mladší, ale ne na mnoho, protože vždy byla na cestách se svou divadelní kočovnou společností. Má nejsilnější vzpomínka na Peg je z doby, kdy jsem v jedenácti letech přijela do New Yorku na jednodenní výlet, když jsem jela s otcem na jedno obchodní jednání. Peg se mnou šla bruslit do Central Parku. Vzala mě na návštěvu k Santa Clausovi. (I když jsme se obě shodly, že jsem už moc stará na Santa Clause, neměla bych o to za nic na světě přijít, a já byla ve skrytu duše nadšená ze setkání s ním.) Byly jsme spolu na obědě servírovaném formou švédských stolů. Byl to jeden z příjemnějších dnů mého života. Otec a já jsme nezůstali ve městě přes noc, protože táta nenáviděl New York a pociťoval vůči němu nedůvěru, ale byl to nádherný den, to Vás můžu ubezpečit. Myslela jsem si, že teta je báječná. Věnovala se mi jako osobě, ne jako dítěti, a to pro jedenáctileté dítě, které nechce být považováno za dítě, znamená nejvíc.

Naposledy se teta Peg vrátila do mého rodného města Clinton, aby se zúčastnila pohřbu babičky Morrisové, své matky. Během bohoslužby seděla vedle mě a držela mou ruku ve své velké schopné tlapě. Toto gesto mě utěšilo a zároveň překvapilo (naše rodina neměla ve zvyku držet se za ruce, možná Vás tato informace pohorší). Po pohřbu mě Peg objala silně jako dřevorubec a já se v jejím náručí rozplakala, z očí mi prýštily proudy slz. Voněla po levandulovém mýdle, cigaretách a ginu. Držela jsem se jí jako smutná koalka. Ale po pohřbu jsem s ní nemohla být dlouho. Musela hned odjet z města, protože měla představení. Cítila jsem, že se ztrapňuji, když jsem se v jejím náručí sesypala, i když jsem nacházela útěchu už v tom, že byla.

A přece, sotva jsem ji znala.

Toto je celkový výčet všeho, co jsem vlastně věděla o tetě Peg těsně po svém příjezdu do New Yorku ve věku devatenácti let:

Věděla jsem, že Peg vlastní divadlo s názvem Lily Playhouse sídlící někde v centru Manhattanu.

Věděla jsem, že se nerozhodla pro divadelní kariéru, ale ke své práci přišla tak nějak náhodou.

Věděla jsem, že Peg se vyškolila jako ošetřovatelka Červeného kříže, kupodivu dostatečně, a v první světové válce byla umístěna ve Francii.

Věděla jsem, že někdy během toho Peg zjistila, že má větší vlohy k organizování zábavních představení pro raněné vojáky než k ošetřování jejich ran. Měla talent, jak zjistila, na pořádání představení v polních nemocnicích a kasárnách, která byla levná, svižná, okázalá a komická. Válka je příšerná záležitost, ale každého něco naučí; tato konkrétní válka naučila tetu Peg, jak připravit představení.

Věděla jsem, že Peg zůstala po válce docela dlouho v Londýně, kde pracovala v divadle. Produkovala revue ve West Endu, když potkala svého budoucího manžela, Billyho Buella – pohledného a temperamentního amerického důstojníka, který se taktéž rozhodl zůstat po válce v Londýně, aby se věnoval kariéře v divadle. Tak jako Peg i Billy se narodil se stříbrnou lžičkou v puse. Babička Morrisová často líčila Buellovi jako „nechutně bohaté“. (Po léta jsem si lámala hlavu tím, co ten výraz přesně znamená. Babička měla bohatství v úctě; jaké množství by konkretizovala jako „nechutné“? Jednoho dne jsem jí konečně tuto otázku položila a ona odpověděla, jako by to vysvětlovalo všechno: „Jsou to Newport, drahoušku.“) Ovšem Billy Buell, i když byl asi Newport, byl podobný Peg v tom, že se stranil vzdělané třídy, do níž se narodil. Dával přednost lacinému pozlátku divadelního světa před uhlazeností a represemi café society. A také byl playboy. Rád „dělal srandu“, jak říkala babička Morrisová, což v jejím jazyce znamenalo „pití, utrácení peněz a honění se za každou sukní“.

Hned po svatbě se Billy a Peg Buellovi vrátili do Ameriky. Založili spolu divadelní kočovnou společnost. Většinu 20. let 20. století strávili na cestách s malou skupinou zkušených herců a objížděli města po celé zemi. Billy psal a hrál v revuích; Peg je produkovala a režírovala. Pár nikdy neměl přehnané ambice. Prostě si užívali a vyhýbali se povinnostem náležejícím dospělým. Přes veškeré úsilí, které vynaložili, aby nebyli úspěšní, je však úspěch náhodně dostihl a tak nějak ovládl.

V roce 1930 s prohlubující se hospodářskou krizí, kdy se národ třásl a bál, vytvořili teta a její manžel nahodile hit. Billy napsal hru s názvem Její báječná aférka, která vyvolávala tolik radosti a byla tak zábavná, že ji lidé prostě žrali. Její báječná aférka byla muzikálová fraška o jedné vznešené britské dědičce, která se zamiluje do amerického playboye (toho pochopitelně ztvárňoval Billy Buell). Byl to lehký kus plný kiksů jako všechno ostatní, co dosud uvedli na prknech, ale měl bouřlivý úspěch. Po celé Americe vysypali po zábavě bažící horníci a farmáři poslední drobné ze svých kapes, aby viděli Její báječnou aférku, a tím se z této jednoduché hloupoučké hry stal velký a výdělečný trhák. Hra se tak rozjela a vysloužila si tak velkorysou chválu v místních novinách, že ji v roce 1931 Billy a Peg přivezli do New Yorku, kde se dávala rok ve významném broadwayském divadle.

V roce 1932 natočila společnost MGM filmovou verzi Její báječné aférky, kterou Billy napsal, ale nehrál v ní. (V roli jej nahradil William Powell. Billy tehdy usoudil, že život spisovatele je snadnější než život herce. Spisovatelé mohou určovat, kdy budou pracovat, nejsou vydáni na milost divákům a nemají nad sebou režiséra, který jim říká, co mají dělat.) Díky úspěchu Její báječné aférky vznikla celá řada dalších vysoce ziskových pokračování (Její báječný rozvod, Její báječné děťátko, Její báječné safari), která Hollywood pár let chrlil jako klobásy z plničky. Celý ten Báječný podnik vydělal Billymu a Peg docela velký balík peněz, ale také předznamenal konec jejich manželství. Billy se zamiloval do Hollywoodu a nikdy se nevrátil. Pokud jde o Peg, ta se rozhodla ukončit kočovnou společnost a za svou polovinu autorských poplatků za všechny Báječné se stala vlastníkem velkého starého zchátralého divadla v New Yorku: Lily Playhouse.

To vše se odehrálo kolem roku 1935.

Billy a Peg se nikdy oficiálně nerozvedli. A i když mezi nimi nejspíš nebyla zlá krev, po roce 1935 jste ani o jednom z nich nemohli vlastně říkat, že je vdaná či ženatý. Nežili spolu doma ani v práci a na Pegino naléhání neměli společné ani finance – což znamenalo, že všechny ty třpytivé peníze Newportu teď byly pro tetu nedostupné. (Babička Morrisová nevěděla, proč Peg tak ochotně utekla od Billyho jmění, jinak by neříkala s neskrývaným zklamáním o své dceři: „Obávám se, že Peg se nikdy nestarala o peníze.“) Babička spekulovala, že Peg a Billy se nikdy oficiálně nerozvedli, protože byli moc bohémští na to, aby se zabývali takovými věcmi. Nebo se snad stále milovali. Jenže jejich lásce nejvíc svědčilo, když je dělila dálka celého kontinentu. („Nesměj se,“ říkala babička. „Hodně manželství by lépe fungovalo takto.“)

Já jenom vím, že strýc Billy byl po celý můj mladý život mimo hru – nejprve proto, že cestoval, a později proto, že se usadil v Kalifornii. Byl vlastně tak mimo hru, že jsem se s ním nikdy ani nesetkala. Pro mě byl Billy Buell mýtem, který vytvořily příběhy a fotografie. A že to byly fascinující příběhy a okouzlující fotografie! Babička Morrisová a já jsme často viděly Billyho fotky v bulvárních časopisech o Hollywoodu nebo jsme o něm četly ve společenských rubrikách Waltera Winchella a Louelly Parsonsové. Byly jsme například u vytržení, když jsme zjistily, že byl hostem na svatbě Jeanette MacDonaldové a Gena Raymonda! Viděly jsme fotku ze svatební hostiny přímo tam, ve Variety, jak stojí hned za zářící Jeanette MacDonaldovou v červenorůžové svatební róbě. Na fotce si Billy povídal s Ginger Rogersovou a jejím tehdejším manželem Lewem Ayresem. Babička mě na Billyho upozornila a prohlásila: „Tady je, jako vždy zkoumá terén. A koukni, jak se na něj Ginger zubí! Kdybych byla Lewem Ayresem, nespustila bych svou ženu z očí.“

Zblízka jsem zírala na fotku přes babiččino zvětšovací sklo osázené kameny. Viděla jsem blonďatého fešáka ve smokingu, jehož ruka spočívala na předloktí Ginger Rogersové, a ona opravdu úplně zářila radostí. Vypadal jako filmový herec víc než skutečné hvězdy, které stály vedle něj.

Považovala jsem za úžasné, že tato osoba byla oddána s mou tetou Peg.

Aby bylo jasno, Peg byla báječná, ale byla úplně obyčejná.

Co na ní probůh kdy viděl?

Nikde jsem nemohla Peg najít.

Uběhlo dost času, takže jsem se definitivně vzdala naděje, že se potkáme na vlakovém nástupišti. Schovala jsem svá zavazadla s pomocí služby Red Cap a protloukala se tlačenicí spěchajících lidí, tedy stanicí Grand Central, a pokoušela se v tom návalu najít svou tetu. Možná si myslíte, že jsem byla znepokojená, že jsem úplně sama v New Yorku, bez plánu a bez doprovodu, ale z nějakého důvodu jsem nebyla. Byla jsem si jista, že to všechno dobře skončí. (Možná je to typický znak dobrého postavení: Jisté řádně vychované mladé dámy si prostě nedovedou představit, že by bylo možné, aby za nimi někdo brzy nepřispěchal a nezachránil je.)

Konečně jsem přestala bloumat a sedla jsem si na viditelně umístěnou lavici poblíž hlavní nádražní haly, abych zde počkala na svou záchranu.

A světe div se, nakonec jsem byla nalezena.

Jako můj zachránce se objevila malá žena se stříbrnými vlasy v decentním šedivém kostýmku, která ke mně přistoupila tak, jako se bernardýn blíží k uvázlému lyžaři – s horlivou pozorností a vážným záměrem zachránit život.

„Decentní“ vlastně není dostatečně výstižné slovo, jež by popsalo kostým, který měla ta žena na sobě. Byla to dvouřadá hranatá škvárobetonová tvárnice – typ oděvu, který je záměrně ušitý tak, aby si všichni mysleli, že ženy nemají prsa, pas či boky. Připadalo mi to jako britský dovoz. Byla to hrůza. Ta žena na sobě měla také robustní černé šněrovací polobotky na nízkém podpatku a staromódní plstěný zelený klobouk, jaký mají v oblibě ženy provozující sirotčince. Znám ten typ z internátních škol: vypadala jako stará panna, která pije na večeři sladovou Ovomaltinu a kloktá slanou vodu kvůli vitalitě.

Byla veskrze nevýrazná – a navíc, byla nevýrazná záměrně.

Tato starší žena ve tvaru kostky mě oslovila s mnohem jasnějším posláním. Mračila se a v rukou držela znepokojivě velkou fotku v propracovaném stříbrném rámečku. Civěla na fotku a pak na mě.

„Jste Vivian Morrisová?“ zeptala se. Ostrý přízvuk prozradil pravdu o tom, že ten dvouřadý kostýmek není jediným strohým britským dovozem ve městě.

Připustila jsem, že ano.

„Vyrostla jste,“ řekla.

Byla jsem zmatená: Znala jsem tu ženu? Potkala jsem se s ní, když jsem byla mladší?

Když neznámá viděla mé rozpaky, ukázala mi zarámovanou fotku ve svých rukou. Z té se nepochopitelně vyklubala podobizna mojí rodiny z doby asi před čtyřmi lety. Byla to fotka, kterou jsme si nechali udělat v tom správném ateliéru, když se matka rozhodla, že je nutné, abychom „byli alespoň pro jednou oficiálně zdokumentováni“. Byli na ní mí rodiče, kteří strpěli to ponížení, aby je fotografoval odborník. Byl na ní můj bratr Walter, který vypadal zahloubaně a měl svou ruku na matčině rameni. Byla tam moje mladší a vyčouhlejší verze v námořnických šatech, jež byly na můj věk až moc holčičí.

„Jsem Oliva Thompsonová,“ oznámila ta žena hlasem, jenž naznačoval, že je zvyklá oznamovat. „Jsem asistentka vaší tety. Nemohla přijít. Dnes v divadle došlo k nečekané události. K malému požáru. Poslala mě, abych vás sehnala. Omlouvám se, že jste kvůli mně musela čekat. Jsem tu už několik hodin, ale jelikož jediným prostředkem jak vás poznat byla tato fotka, trvalo mi nějakou dobu, než jsem vás objevila. Jak vidíte.“

Chtělo se mi tenkrát smát a chce se mi i teď, když si na to vzpomenu. Představa, jak tato chladná žena středního věku chodí po nádraží Grand Central s obří fotkou ve stříbrném rámečku – rámečku, který vypadal, jako by jej někdo ve spěchu strhl ze zdi někoho bohatého (což vlastně byla pravda) – a upřeně se dívá každému do obličeje a snaží se porovnat osobu před sebou s portrétem dívky, který byl pořízen o čtyři roky dříve, mi připadala nestydatě legrační. Jak jsem ji mohla přehlédnout?

I když Oliva Thompsonová nevypadala, že si myslí, že je to legrační.

Brzy jsem měla poznat, že je to příznačné.

„Seberte si brašny,“ řekla. „Pak si vezmeme taxi a pojedeme k Lily. Večerní představení už začalo. Teď si už pospěšme. Už žádné řeči.“

Šla jsem poslušně za ní – káčátko následuje mámu kachnu.

A už jsem kolem toho nedělala žádné cavyky.

Myslela jsem si: „Malý požár?“ – ale nenašla jsem odvahu zeptat se.

TŘI

Člověk se stěhuje do New Yorku poprvé v životě pouze jednou, Angelo, a je to docela bomba.

Asi pro Vás tato představa nemá žádné kouzlo, protože jste rodilá Newyorčanka. Možná toto naše báječné město berete jako samozřejmost. Nebo ho snad milujete ještě víc než já, svým nepředstavitelně intimním způsobem. Bezpochyby jste měla štěstí, že Vás vychovávali tady. Ale nikdy jste se sem nestěhovala – a proto Vás lituji. Přišla jste o jeden z největších životních zážitků.

New York v roce 1940!

Nikdy nebude žádný takový New York jako tenkrát. Neočerňuji všechny ty New Yorky, které byly před rokem 1940, ani ty New Yorky, které přišly po roce 1940. Všechny mají svůj význam. Ale toto je město, které se znovu zrodí v nadšených očích každého mladého člověka, jenž sem přijíždí poprvé. Takže to město, to místo – které bylo nově stvořeno jen pro mé oči – už nikdy nebude existovat. Zůstává navždy zachováno v mých vzpomínkách jako orchidej uvězněná v těžítku. Ono město bude navždy můj dokonalý New York.

Můžete mít svůj bezvadný New York a další lidé můžou mít zas svůj – ale tento bude navždy můj.

Cesta z Grand Central do Lily Playhouse nebyla dlouhá – prostě jsme to střihli přímo přes město – ale naše taxi nás zavezlo přímo do srdce Manhattanu, a to je to nejlepší, aby nově příchozí zakusil podstatu New Yorku. Úplně jsem se chvěla vzrušením, že jsem v tom městě, a chtěla jsem si prohlédnout všechno hned. Ale pak jsem se upamatovala na své dobré vychování a pokusila se na chvíli navázat konverzaci s Olivou. Avšak Oliva nebyla tím typem, který si myslí, že prostor musí být neustále naplněn slovy, a její svérázné odpovědi u mě vyvolávaly další otázky – otázky, u nichž jsem měla dojem, že nebude ochotna dále rozebírat.

„Jak dlouho pracujete pro mou tetu?“ zeptala jsem se jí.

„Od dob, kdy byl Mojžíš ještě v plenkách.“

Nad tím jsem se trochu zamyslela. „A co máte v divadle na starosti?“

„Zachytit to, co padá vzduchem, těsně předtím, než se to dotkne zemského povrchu a roztříští.“

Chvíli jsme mlčely a pak mi to došlo.

Zkusila jsem to ještě jednou: „Co se dnes večer hraje v divadle, jaký typ představení?“

„Je to muzikál. Jmenuje se Život s matkou.“

„Jé, o tom jsem slyšela.“

„Neslyšela. Máš na mysli Život s otcem. To se minulý rok hrálo na Broadwayi. To naše se jmenuje Život s matkou. A je to muzikál.“

Uvažovala jsem: Je to legální? Můžete si prostě vzít titul největšího broadwayského hitu, jako byl tento, změnit jedno jediné slovo a udělat si to podle sebe? (Odpověď na tuto otázku – alespoň v roce 1940 v Lily Playhouse – zněla: jistě.)

Zeptala jsem se: „Ale co když si lidé kupují lístky na vaše představení omylem, protože si myslí, že jdou na Život s otcem?“

Oliva na to nevýrazně: „Ano. To by jistě bylo politováníhodné.“

Začala jsem mít pocit, že jsem mladá a hloupá a otravná, takže jsem přestala mluvit. Po zbytek cesty taxíkem jsem jenom koukala z okna. Jak jsme projížděli městem, byla tam spousta zajímavých věcí, na něž se dalo dívat. Ze všech směrů byla vidět velkolepost. Byla příjemná letní noc v centru Manhattanu, takže nic nemůže být lepší než tohle. Právě pršelo. Obloha byla nachová a dramatická. Letmo jsem zahlédla odrazy mrakodrapů, neonové reklamy a lesknoucí se mokré ulice. Lidé sprintovali, utíkali, courali se a vrávorali po chodnících. Když jsme projížděli po Times Square, spousty umělých světel chrlily lávu bíle žhnoucích zpráv a rychlé inzerce. Nákupní pasáže a haly s nájemními tanečníky, kinopaláce, samoobslužné restaurace a divadla se míhaly a okouzlovaly mé oči.

Zabočili jsme na 41. ulici, mezi 8. a 9. avenue. Nebyla to tehdy pěkná ulice a není pěkná ani dnes. Tehdy to byla hlavně změť požárních únikových cest pro významnější budovy, které měly průčelí do 40. a 42. ulice. Ale tam, uprostřed toho nevzhledného bloku, bylo Lily Playhouse, divadlo tety Peg – celé ozářené reklamním poutačem, na němž stálo Život s matkou.

Ještě dnes to mám před očima. Lily bylo cosi úžasného a velkého, dnes už vím, že bylo vytvořeno ve stylu secese, ale tenkrát jsem to zhodnotila jako cosi těžkotonážního. No tě pic, vstupní hala se Vám snažila dokázat, že jste přijela na nějaké významné místo. Všechno tam bylo důstojné a melancholické – bohaté dřevěné vybavení, dřevěný kazetový strop, krvavě rudé keramické dlaždice a těžká stará svítidla ve stylu Tiffany. Všude na stěnách visely obrazy nymf s odhalenými ňadry dovádějících s bandou satyrů, které hyzdily skvrny od tabáku – a skutečně to vypadalo, že jedna z těch nymf otěhotní, pokud si nedá pozor. Na dalších nástěnných malbách byli svalnatí muži s impozantními lýtky zápasící s mořskými příšerami, vypadalo to spíše eroticky než agresivně. (Působilo to dojmem, že ti svalnatí muži ani nechtějí v té bitvě zvítězit, pokud mi rozumíte.) A další malby znázorňovaly dryády prodírající se stromy, najády cachtající se v nedaleké řece, navzájem na svá nahá těla šplíchaly vodu a vypadaly, že si to laškování děsně užívají! Hrubě vyřezávané hrozny vína a vistárie (a samozřejmě lilie) se pnuly po každém sloupu. Působilo to jako veřejný dům. Byla jsem nadšená!

„Zavedu vás rovnou na představení,“ řekla Oliva a podívala se na hodinky, „které už bohudík za chvíli končí.“

Zatlačila do velkých dveří, jež vedly do vlastního divadla. S politováním musím informovat, že Oliva Thompsonová vstoupila na své pracoviště s chováním někoho, kdo by se v něm raději ničeho nedotýkal, ovšem já jsem byla uchvácená. Vnitřek divadla byl doopravdy nádherný – ohromné, zlatě osvícené, chátrající staré skvostné místo. Všeho jsem si všímala – prohýbajícího se jeviště, špatně osvětleného zorného pole, těžkých karmínových závěsů, stísněného orchestřiště, pozlaceného stropu, hrozivě zářících lustrů, na něž jste nemohli pohlédnout, aniž byste si pomysleli: „Co kdyby to teď spadlo...?“

Všechno bylo velkolepé, všechno se rozpadalo. Lily mi připomínalo babičku Morrisovou – nejen proto, že babička milovala okázalá stará divadla, jako bylo toto, ale také proto, že babička vypadala jako toto: stará, bombastická a marnivá, nastrojená do staromódního sametu.

Stouply jsme si k zadní stěně, i když tam bylo plno volných míst. Vlastně v hledišti nebylo o mnoho víc lidí než na jevišti, jak se zdálo. Nebyla jsem jediná, kdo si toho všiml. Oliva přítomné rychle spočítala, číslo si zapsala do malého notesu, který vytáhla z kapsy, a povzdechla si.

Pokud jde o to, co se odehrávalo na scéně, bylo to závratné.

Tohle musel být skutečně konec představení, protože se toho dělo hodně naráz. Vzadu na jevišti stál v řadě asi tucet tanečníků, chlapců i dívek, kteří vykopávali nohy jako při kankánu a při tom, jak mrskali svými končetinami směrem k zaprášenému nebi, se zeširoka zubili. Uprostřed scény stepovali hezký mladík a temperamentní mladá žena, jako by si tím měli zachránit život, zatímco z plna hrdla zpívali o tom, jak odteď už všechno bude jenom dobré, má lásko, protože ty a já se milujeme! Na levé straně scény bylo k vidění uskupení varietních tanečnic, jejichž kostýmy a pohyby téměř hraničily s nemravností, ale jejich přínos pro děj – ať už byl děj jakýkoli – nebyl zřejmý. Zdálo se, že jejich úkolem je stát s roztaženýma rukama a pomalu se otáčet, aby se mohly ve volných chvílích ukázat ze všech úhlů a se vší parádou ukázaly urostlost svých postav. Na druhé straně scény žongloval s kuželkami muž oblečený jako vandrák.

I na finále to trvalo děsně dlouho. Orchestr do toho třískal pořád dál, řada tanečníků vytrvale vykopávala nohy, šťastný pár, který už sotva popadal dech, nemohl uvěřit, jak báječný život jim začíná, varietní tanečnice pomalu předváděly své postavy, žonglér se potil a vrhal – až najednou, s třesknutím všech nástrojů naráz a za víření reflektorů a divokého máchání rukama všech vystupujících ve vzduchu to skončilo!

Potlesk.

Ne bouřlivý aplaus. Spíše jako lehké ševelení potlesku.

Oliva netleskala. Já jsem tleskala ze zdvořilosti, i když mé tleskání znělo tam vzadu v sále osaměle. Potlesk netrval dlouho. Účinkující museli opustit scénu v polotichu, což není nikdy dobré. Diváci šli kolem nás poslušně v zástupu jako pracující mířící domů do nového dne – těmi přesně byli.

„Myslíte si, že se jim to líbilo?“ zeptala jsem se Olivy.

„Komu?“

„Divákům.“

„Divákům?“ Oliva zamrkala, jako by ji nikdy předtím nenapadlo přemýšlet nad tím, co si diváci myslí o představení. Po krátkém uvažování řekla: „Musíte pochopit, Vivien, že naši diváci nepřicházejí do Lily s rozechvěním, ani nejsou nadšením bez sebe, když odcházejí.“

Vyznělo to tak, jako by schvalovala toto uspořádání, nebo jej alespoň akceptovala.

„Pojďte,“ řekla. „Vaše teta bude v zákulisí.“

Takže jsme šly do zákulisí – rovnou do hektického nevázaného hukotu, který vždy propukne za postranními kulisami na konci představení. Všichni se pohybovali, všichni křičeli, všichni kouřili, všichni se svlékali. Tanečníci si navzájem zapalovali cigarety a varietní tanečnice sundávaly ozdobné pokrývky hlavy. Pár mužů v kombinézách přesouvalo rekvizity, ale rozhodně ne tak, aby se zpotili. Bylo tam hodně hluku, nucený smích, ale nikoli proto, že by tam bylo něco obzvlášť směšného; pouze proto, že to byli lidé ze showbyznysu a ti jsou vždycky takoví.

A byla tam teta Peg, vysoká a statná, v ruce měla podložku na psaní. Její vlasy, kaštanové a šedé, byly zastřiženy neuváženě krátce, takže vypadala jako Eleanor Rooseveltová, ovšem s lepší bradou. Peg měla na sobě dlouhou keprovou sukni v lososové barvě a něco, co mohlo být pánskou košilí z oxfordské látky. Měla také vysoké modré podkolenky a béžové mokasíny. Pokud to působí jako neelegantní kombinace, bylo to tak. Bylo to nemoderní tehdy a bylo by to nemoderní i dnes a zůstane to nemoderní až do zániku světa. Nikdo ještě nikdy nevypadal dobře v keprové sukni lososové barvy, modré oxfordské košili, podkolenkách a mokasínech.

Její nevkusné vzezření bylo o to markantnější, že mluvila se dvěma oslnivě krásnými varietními tanečnicemi z té hry. Jejich jevištní nalíčení jim propůjčovalo nadpozemský půvab a vlasy měly vyčesané na temeni hlavy do zářivých spirálek. Přes kostýmy měly oblečené růžové hedvábné župany a pro mě byly ztělesněním ženství v té nejsexuálnější podobě. Jedna z těch varietních tanečnic byla blonďatá – vlastně platinová – a měla takovou postavu, že by nad ní Jean Harlowová skřípala ze žárlivého zoufalství zuby. Ta druhá byla smyslná bruneta, jejíž mimořádné krásy jsem si všimla už dříve tam vzadu v divadle. ( Ale žádné zvláštní uznání za to, že jsem si všimla, jak nádherná tato konkrétní žena je, bych nedostala; i Marťan by si toho všiml … i z Marsu.)

„Vivvie!“ vykřikla Peg a její široký úsměv mi rozzářil svět. „Zvládlas to, holčičko!“

Holčičko!

Nikdo mě nikdy nenazval holčičkou a z nějakého důvodu jsem díky tomu cítila touhu rozběhnout se do jejího náručí a poplakat si. Bylo to také takové povzbuzení, říct, že jsem to zvládla – jako bych něčeho dosáhla! Po pravdě jsem nedokázala nic působivějšího, než že mě nejdřív vykopli ze školy, pak mě vyhodili z domu a nakonec jsem se ztratila na nádraží Grand Central. Ale její radost z toho, že mě vidí, byla jako balzám. Měla jsem pocit, že jsem vítaná. Nejen vítaná, ale i chtěná.

„S Olivou už ses seznámila, je to stálá pečovatelka o naše zoo,“ prohlásila Peg. „A toto je Gladys, naše taneční umělecká vedoucí a choreografka –“

Dívka s platinovými vlasy se zakřenila, praskla svou žvýkačku a zahuhlala: „Semáš?“

„– a toto je Celia Ray, jedna z našich varietních tanečnic.“

Celia natáhla svou štíhlou ruku a tiše řekla: „Je mi potěšením. Ráda tě poznávám.“

Celia měla neuvěřitelný hlas. Nebylo to jen silným newyorským přízvukem; byl to hluboký chraplavý tón. Byla varietní tanečnicí s hlasem gangstera Luckyho Luciana.

„Jedlas?“ zeptala se mě Peg. „Neumíráš hlady?“

„Ne, neřekla bych, že umírám hlady. Ale pořádnou večeři jsem neměla,“ odpověděla jsem.

„Dobrá, tak se půjdeme někam najíst. Dáme si moře pití a doženeme to.“

Oliva poznamenala: „Vivianina zavazadla ještě nejsou tady nahoře, Peg. Její kufry jsou pořád v hale. Měla dlouhý den a bude se chtít dát do pořádku. A navíc bychom měly probrat obsazení.“

„Chlapci můžou vynést její věci nahoru,“ prohlásila Peg. „Mně připadá, že má dost energie. A obsazení není potřeba probírat.“

„Obsazení je nutné probírat vždycky.“

„Můžeme to udělat zítra,“ zněla vyhýbavá Pegina odpověď, která Olivu nejspíš vůbec nepotěšila. „Nechci zrovna teď mluvit o pracovních záležitostech. Ráda bych ztrestala nějaké jídlo, a co hůř, mám hroznou žízeň. Prostě jdeme ven, jo?“

Teď už to znělo, jako by Peg žádala Olivu o svolení.

„Dnes večer ne, Peg,“ prohlásila neústupně Oliva. „Byl to moc dlouhý den. Děvče si potřebuje odpočinout a zabydlet se. Bernadetta nechala o patro výš sekanou. Udělám sendviče.“

Peg vypadala trochu zplihle, ale v příští minutě už zase měla dobrou náladu.

„Tak tedy nahoru!“ pravila. „Pojď, Vivvie! Půjdeme!“

To je něco, co jsem o své tetě časem zjistila: kdykoli řekla „Půjdeme!“, myslela tím, že kdokoli, kdo je v doslechu, je zván. Teta se vždy pohybovala v davu a nevybírala si, kdo v tom davu je. Proto jsme se ten večer neúčastnily našeho shromáždění nahoře v patře, v obytných částech Lily Playhouse, jenom já, teta Peg a její asistentka Oliva, ale také ony varietní tanečnice Gladys a Celia. Na poslední chvíli se přidal i potrhlý mladík, jehož Peg odchytila, když mířil k služebnímu vchodu divadla. Poznala jsem v něm tanečníka z představení. Když jsem se k němu přiblížila, viděla jsem, že vypadá tak na čtrnáct let, a také vypadal, že by si dal nějaké jídlo.

„Rolande, pojď s námi nahoru na večeři,“ řekla mu Peg.

Váhal. „Ále, to je dobrý, Peg.“

„Nedělej si hlavu, zlato, jídla máme dost. Bernadetta upekla velkou šišku sekané. Je jí dost pro všechny.“

Když Oliva vypadala, že se chystá protestovat, Peg na ni zasyčela: „No tak, Olivo, nehraj si na vychovatelku. Můžu se s Rolandem podělit o svou večeři. Musí trochu přibrat a já potřebuju trochu zhubnout, takže to vychází. A vůbec, teď jsme napůl solventní. Můžeme si dovolit nakrmit o pár krků víc.“

Zamířili jsme do zadní části divadla, kde bylo široké schodiště do vyššího patra Lily. Jak jsme stoupali po schodech, nepřestávala jsem zírat na ty dvě tanečnice. Celia a Gladys. Nikdy jsem neviděla takové krasavice. Pohybovala jsem se mezi holkami z divadla na internátní škole, ale toto bylo jiné. Holky z divadla na Emmě Willardové se snažily podobat tomu druhu žen, které si nikdy nemyjí vlasy a vždycky nosí silné černé trikoty a každičká z nich si myslela, že je Medea, za všech okolností. Já jsem je prostě nemohla vystát. Ale Gladys a Celia – to byla jiná kategorie. To byl jiný druh. Byla jsem fascinovaná jejich půvabem, jejich přízvukem, jejich make-upem, vrtěním jejich pozadí skrytých pod hedvábím. A co se týče Rolanda, jeho tělo se pohybovalo stejně. Byl taktéž ladným, vlnícím se stvořením. A jak rychle všichni mluvili! A jak kouzelně vypouštěli stručné náznaky klepů, jako kousíčky zářivých konfet.

„Ona si vystačí pouze se svým vzhledem!“ sdělovala Gladys o nějaké dívce.

„Ani se svým vzhledem ne!“ přidal se Roland. „Jenom se svýma nohama!“

„No vlastně, to nestačí!“ oznámila Gladys.

„Ještě na jednu sezonu to stačí,“ řekla Celia. „Možná.“

„Ten její přítel tomu nepomáhá.“

„Ten pitomec!“

„Když pořád chlemtá to šampaňské.“

„Měla by se vzchopit a říct mu to!“

„On po tom zrovna netouží!“

„Jak dlouho se může dívka živit jako uvaděčka v kině?“

„Ale koukni na ten diamant, co nosí na prstě.“

„Měla by zkusit přemýšlet trochu rozumněji.“

„Měla by si sehnat nějakého bohatého vidláka.“

Kdo jsou ti lidé, o kterých se tu mluví? Co to bylo za život, o němž se tu debatovalo? A kdo byla ta ubohá dívka, kterou probírali na schodišti? Jak by se mohla kdy prosadit poté, co byla pouhou uvaděčkou v kině, pokud by nezačala myslet racionálněji? Kdo jí dal ten klenot? Kdo zaplatil všechno to šampaňské, které bylo vychlemtáno? Všechny tyto věci mě zajímaly! Ty věci byly důležité! A co byl proboha bohatý vidlák?

Nikdy jsem tak zoufale netoužila vědět, jak to skončí, a to ta historka ani neměla žádnou zápletku – měla prostě jen bezejmenné postavy, náznaky bujarého dění a tušení blížící se krize. Srdce mi vzrušením bilo o závod – a Vaše by bilo také, pokud byste byla pošetilá devatenáctiletá dívka jako já, která se ještě nikdy nad ničím ve svém životě opravdu nezamyslela.

Došli jsme na tlumeně osvětlenou podestu, Peg odemkla dveře a pustila nás dovnitř.

„Vítej doma, holčičko,“ řekla Peg.

„Doma“ ve světě tety Peg tvořilo třetí a čtvrté patro Lily Playhouse. To byly obytné prostory. Druhé patro budovy, jak jsem zjistila později, tvořily kancelářské prostory. V přízemí bylo pochopitelně samotné divadlo, které už jsem Vám popsala. Ale třetí a čtvrté patro byl domov a teď jsme tam dorazili.

Peg neměla nadání pro zařizování interiéru, jak jsem okamžitě zjistila. Co se týče jejího vkusu (pokud byste to tak nazvala), tíhla k těžkým nemoderním starožitnostem a nesourodým židlím a očividnému chaosu v tom, co kam patřilo. Zpozorovala jsem, že Peg měla na stěnách ten samý typ temných smutných obrazů, jako měli mí rodiče (bezpochyby dědictví po stejných příbuzných). Všechno to byly vybledlé snímky koní a portréty nevrlých starých kvakerů. Okolo bylo docela velké množství různých povědomě vypadajících stříbrných a čínských věcí – svícnů a čajových souprav a tak – a některé vypadaly, že mají nějakou cenu, ale kdo ví? Nezdálo se ale, že by někdo některou z těch věcí používal nebo měl v oblibě. (I když na všech volných plochách ležely popelníky, a ty rozhodně vypadaly, že jsou používané a oblíbené.)

Nechci říct, že to byl brloh. Nebyla tu špína; prostě to jen nebylo uspořádané. Postřehla jsem něco jako jídelní stůl – nebo spíš něco, co by asi byl jídelní stůl v domácnosti kohokoli jiného, až na to, že tamten pingpongový stůl stál přesně uprostřed místnosti. A co bylo ještě podivnější, ten pingpongový stůl byl přímo pod nízkým lustrem, což určitě znesnadňovalo hru.

Skončili jsme v hodně velkém obývacím pokoji – prostor to byl dost velký, byl přeplněný nábytkem, a ještě v něm stálo koncertní křídlo, které bylo neomaleně vmáčknuto u zdi.

„Kdo potřebuje něco z oddělení lahví a džbánků?“ zeptala se Peg a měla namířeno k baru v rohu. „Martini? Někdo? Všichni?“

Hlasitá odpověď, myslím, zněla: Ano! Všichni!

Vlastně skoro všichni. Oliva pití odmítla a mračila se, když Peg nalévala martini. Vypadalo to, že Oliva do halíře počítá cenu každého koktejlu – což pravděpodobně dělala.

Teta mi podala martini tak přirozeně, jako bychom my dvě spolu pily už léta. Udělalo mi to radost. Cítila jsem se tak dospěle. Mí rodiče pili (samozřejmě že pili; byli to bílí anglosaští protestanti), ale nikdy nepili se mnou. Já musela vždycky popíjet potají. Zdá se, že teď už ne.

Na zdraví!

„Pojď, ukážu ti tvoje pokoje.“ řekla Oliva.

Pegina asistentka mě vedla bludištěm chodeb a otevřela jedny dveře. Oznámila mi: „Toto je byt tvého strýce Billyho. Peg si přeje, abys tu teď bydlela ty.“

Byla jsem překvapená. „Strýc Billy tu má byt?“

Oliva si vzdychla. „Je to důkaz toho, že tvoje teta stále miluje svého manžela, takže pro něj udržuje tyto pokoje, pokud by se potřeboval někde ubytovat, kdyby tudy projížděl.“

Nemyslím si, že za to mohla má představivost, ale zdálo se mi, že Oliva vyslovuje slova „stále miluje“ skoro stejně, jak by někdo jiný řekl „úporná vyrážka“.

Tak ti děkuji, teto Peg, protože Billyho byt byl úžasný. Nebyl v něm takový nepořádek jako v místnostech, které jsem už viděla – to vůbec ne. Ne, toto místo mělo styl. Byl tam malý obývací pokojík s krbem a pěkným, černě lakovaným stolem, na němž ležel psací stroj. Pak tam byla ložnice, jejíž okna směřovala do 41. ulice a v níž stála pěkná manželská postel z chromu a tmavého dřeva. Na zemi byl bílý kobereček beze skvrn. Nikdy předtím jsem nestála na bílé předložce. Hned u ložnice byla dostatečně velká šatna s velkým chromovým zrcadlem na zdi a lesklým šatníkem, v němž nebyl ani jediný kus oblečení. V rohu šatny bylo malé umyvadlo. To místo bylo perfektně čisté.

„Bohužel nemáš svoji vlastní koupelnu,“ oznámila Oliva, když muži v kombinézách pokládali mé kufry a šicí stroj v šatně. „Společná koupelna je na druhé straně chodby. Budeš ji sdílet s Celií, protože teď bydlí v Lily. Pan Herbert a Benjamin bydlí v druhém křídle. Ti mají vlastní koupelnu.“

Nevěděla jsem, kdo je pan Herbert a Benjamin, ale počítala jsem s tím, že to včas zjistím.

„Nebude Billy tento byt potřebovat, Olivo?“

„Upřímně o tom pochybuji.“

„Jste si úplně jistá? Pokud by jej někdy potřeboval, můžu jít samozřejmě někam jinam. Chci tím říct, že nepotřebuji něco tak krásného, jako je tady toto...“

Lhala jsem. Potřebovala a celým srdcem jsem si přála tento byteček a už jsem si v představách na něj činila nárok. Toto je místo, kde se stanu významnou osobou, rozhodla jsem se.

„Tvůj strýc nebyl v New Yorku déle než čtyři roky, Vivian,“ ujistila mě Oliva. Přitom mě sledovala tak, jak to uměla – že jste znervózněla a měla pocit, jako by četla Vaše myšlenky jako filmový zpravodaj. „Věřím, že tu můžeš ulehnout s určitým pocitem jistoty.“

To je boží!

Vybalila jsem pár nezbytností, ošplíchla si obličej vodou, napudrovala nos a učesala vlasy. Pak zase zpátky do chaosu a klábosení toho velkého přecpaného obýváku. Zpátky do Pegina světa se všemi jeho novinkami a kraválem.

Oliva šla do kuchyně a přišla s trochou sekané na talíři s nepěkným salátem. Přesně jak už předtím tušila, jídla nebylo dost pro všechny v místnosti. Zakrátko se však vynořila znovu s několika studenými nářezy a chlebem. Také někde sehnala půlku kuřecího skeletu, talíř kyselých okurek a pár krabiček se studenou čínou. Všimla jsem si, že někdo otevřel okno a zapnul malý ventilátor, což ani trochu nepomohlo vyvětrat vydýchané letní dusno.

„Děcka jezte,“ řekla Peg. „Berte si, co hrdlo ráčí.“

Gladys a Roland se vrhli na sekanou jako pár nádeníků. Já jsem si vzala trochu kuřecí směsi chop suey. Celia nejedla nic, seděla tiše na jednom z gaučů, v rukou držela svou sklenici martini a cigaretu s větší elegancí, než jsem koho kdy viděla.

„Jaký byl začátek dnešního představení?“ zeptala se Oliva. „Stihla jsem až konec.“

„Do Krále Leara tomu trochu chybělo,“ prohlásila Peg. „Ale jenom malinko.“

Oliva se ještě víc zamračila. „Proč? Co se stalo?“

„Vlastně se nic nestalo,“ řekla Peg. „To představení prostě nemá šťávu, ale nemá cenu se tím trápit. Vždycky to bylo takové nijaké. Nezdálo se, že by to někomu z diváků způsobilo nějakou velkou újmu. Všichni z divadla odešli po vlastních nohou. Stejně máme od příštího týdne jiné představení, takže na tom nesejde.“

„A příjmy z prodaných vstupenek? Za odpolední představení?“

„Čím míň o takových věcech mluvíme, tím líp,“ podotkla Peg.

„Ale jaké byly tržby, Peg?“

„Neptej se na to, na co nechceš znát odpověď, Olivo.“

„Ale já to potřebuji vědět. Nemůžeme už mít takové davy jako dnes večer.“

„Zbožňuji, když tomu říkáš dav! Podle skutečného počtu bylo dnes na odpoledním představení čtyřicet sedm lidí.“

„Peg! To není dost!“

„Netrap se tím, Olivo. V létě je to vždycky mrtvější, zapamatuj si to. Každopádně máme obecenstvo, jaké máme. Pokud bychom chtěli přitáhnout větší davy, pořádali bychom baseballové zápasy místo her. Nebo bychom investovali do klimatizace. Teď se prostě zaměřme na to, abychom na příští týden připravili nastudování Jižního Pacifiku. S tanečníky můžeme zkoušet zítra dopoledne a ti se tomu můžou věnovat a nacvičovat do úterka.“

„Zítra dopoledne ne,“ oznámila Oliva. „Pronajali jsme sál na lekci tance pro děti.“

„Super. Nápaditá jako vždy, děvče. Tak tedy zítra odpoledne.“

„Ani zítra odpoledne ne. Pronajali jsme sál na lekci plavání.“

To Peg zaskočilo. „Lekci plavání? Prosím?“

„Je to program, který město nabízí. Budou učit děti ze sousedství, jak plavat.“

„Plavat? To nám zaplaví pódium, Olivo?“

„Samozřejmě, že ne. Jmenuje se to plavání nasucho. Učí je to bez vody.“

„To mi chceš říct, že budou učit plavání teoreticky?

„Víceméně ano. Jenom základy. Používají k tomu židle. Město za to platí.“

„A co takhle, Olivo. Co kdybys řekla Gladys, kdy jsi nepronajala naše jeviště, a ona pak může svolat zkoušku, aby začali dělat na tancích pro Jižní Pacifik?“

„V pondělí odpoledne,“ sdělila Oliva.

„V pondělí odpoledne, Gladys!“ Peg zavolala na tanečnici. „Slyšelas? Můžeš svolat všechny na pondělí odpoledne?“

„Stejně nerada zkouším dopoledne,“ prohlásila Gladys, i když jsem si nebyla jistá, že to byla konečná odpověď.

„Nemělo by to být náročné, Gladdie,“ řekla Peg. „Je to jenom narychlo připravovaný kabaret. Dej něco v rychlosti dohromady, jak to děláváš.“

„Já chci hrát v Jižním Pacifiku!“ oznámil Roland.

„Každý chce být v Jižním Pacifiku,“ řekla Peg. „Ta omladina velmi ráda účinkuje v těchto exotických mezinárodních dramatech, Vivvie. Milují ty kostýmy. Jenom v tomto roce jsme měli indickou show, čínský dívčí příběh a španělský taneční příběh. Minulý rok jsme zkusili eskymáckou romanci, ale to nebylo vůbec dobré. Kostýmy se moc nehodily, mírně řečeno. Kožichy, víš. Těžké. A písně nepatřily k našim nejlepším. Nakonec jsme rýmovali ‚svět‘ a ‚led‘ tak často, že by tě z toho bolela hlava.“

„Můžeš hrát v Jižním Pacifiku jednu z hula tanečnic, Rolande!“ řekla Gladys se smíchem.

„Jsem na to určitě dost pěkný!“ prohlásil a udělal pózu.

„To určitě jsi,“ souhlasila Gladys. „Jsi tak drobounký, že jednou se prostě rozplyneš. Vždycky musím dávat pozor, abych tě na pódiu neměla hned vedle sebe. Když stojím vedle tebe, vypadám jak velikánská kráva.“

„To bude tím, že jsi v poslední době přibrala, Gladys,“ podotkla Oliva. „Musíš si hlídat, co jíš, jinak se za chvíli vůbec nevejdeš do svých kostýmů.“

„Co kdo jí, nemá nic společného s postavou!“ protestovala Gladys, když se natahovala pro další kousek sekané. „Četla jsem to v časopise. Důležité je, kolik vypijete kávy.“

„Ty piješ až moc chlastu,“ vykřikl Roland. „Nesneseš tolik!“

„Určitě tolik nevydržím!“ souhlasila Gladys. „Každý to o mně ví. Ale řeknu ti něco jiného – neměla bych takový sexuální život, kdybych toho hodně snesla!“

„Hoď po mně rtěnku, Celio,“ řekla Gladys druhé tanečnici, která ji beze slova vytáhla z kapsy svého hedvábného županu a podala jí ji. Gladys si namalovala rty tím nejkřiklavějším odstínem červené, jaký jsem kdy viděla, a pak políbila Rolanda na obě tváře, takže mu tam zůstaly velké zářící obtisky.

„Tak, Rolande. Teď jsi ta nejkrásnější dívka v místnosti!“

Nezdálo se, že by Rolandovi to popichování vadilo. Měl obličej jako porcelánová panenka a podle mého zkušeného odhadu to vypadalo, že si protrhával obočí. Byla jsem šokovaná, že se ani nepokouší chovat jako chlap. Když mluvil, mával kolem sebe rukama jako debutantka. Dokonce si ani z tváří neutřel rtěnku! Skoro jako by chtěl vypadat jako žena! (Omlouvám se za svou naivitu, Angelo, ale v té době jsem kolem sebe neměla moc homosexuálů. Rozhodně ne gayů. Naproti tomu lesby – ty jsem viděla. Vždyť jsem koneckonců strávila rok na Vassaru. I já jsem si toho všimla.)

Peg se obrátila ke mně. „Tak tedy! Vivian Louiso Morrisová! Co chceš se sebou dělat, když budeš tady v New Yorku?“

Co bych chtěla dělat? Chtěla jsem dělat tohle! Chtěla jsem pít martini s varietními tanečnicemi a poslouchat rozhovory o broadwayském podnikání a naslouchat drbům kluků, co vypadají jako holky! Chtěla jsem slyšet vychloubání se lidí o sexuálním životě!

Ale nic z toho jsem říct nemohla. Takže jsem – geniálně – řekla pouze toto: „Chtěla bych se tady trochu porozhlédnout. Trochu to tu poznat!“

Všichni se teď na mě dívali. Že by čekali ještě něco? Co by čekali?

„V New Yorku se nevyznám, to je ta největší potíž,“ pronesla jsem a vypadala jsem jako osel.

Teta Peg zareagovala na tuto pošetilost tím, že rychle sáhla na stůl pro papírový ubrousek a v mžiku na něj načrtla mapu Manhattanu. Kéž by se mi podařilo tu mapu uchovat, Angelo. Byla to ta nejroztomilejší mapa města, jakou jsem kdy viděla: velká zahnutá mrkev ostrova s tmavým obdélníkem uprostřed - to byl Central Park; nejasné zvlněné čáry znázorňující řeky Hudson a East River; symbol dolaru dole ve spodní části ostrova, který znamenal Wall Street; nota v horní části ostrova symbolizovala Harlem a jasná hvězda přímo uprostřed vyjadřovala, kde jsme právě byli: Times Square. Střed světa! Bingo!

„Tady máš,“ prohlásila. „Odteď už se vyznáš. Nemůžeš zabloudit, holčičko. Prostě se drž označení ulic. Všechny mají čísla, nemůže to být snadnější. Jenom si pamatuj: Manhattan je ostrov. Lidé na to zapomínají. Jdi jakýmkoli směrem a skončíš ve vodě. Když narazíš na řeku, otoč se a jdi opačným směrem. Zjistíš, jak se tu vyznat. I zabedněnější lidé, než jsi ty, poznali toto město.“

„Dokonce i Gladys už ho zná,“ oznámil Roland.

„Tak bacha, sluníčko,“ odsekla mu Gladys. „Já jsem se tu narodila.“

„Děkuji!“ řekla jsem a schovala si ubrousek do kapsy. „A pokud budete potřebovat udělat něco v divadle, velmi ráda vám pomůžu.“

„Ty bys chtěla pomoct?“ Peg vypadala překvapeně. Jasně, moc ode mě neočekávala. Prokrista, co jí moji rodiče řekli? „Můžeš pomoct Olivě v kanceláři, pokud bereš takový druh práce. Kancelářskou a tak.“

Oliva při tom návrhu zesinala a obávám se, že já nejspíš také. Nechtěla jsem pracovat pro Olivu o nic víc, než chtěla ona.

„Nebo můžeš pracovat v pokladně,“ pokračovala Peg. „Můžeš prodávat lístky. Nemáš hudební talent, že? Překvapilo by mě, kdybys měla. V naší rodině není nikdo hudebně nadaný.“

„Umím šít,“ oznámila jsem.

Nejspíš jsem to řekla potichu, protože se nezdálo, že by někdo zaregistroval, že jsem promluvila.

Oliva se zeptala: „Peg, proč nezapíšeš Vivien na školu Kathariny Gibbsové, kde se může naučit psát na stroji?“

Peg, Gladys a Celia zaráz zaúpěly.

„Oliva se nás děvčata vždycky pokouší dostat ke Katharině Gibbsové, abychom se naučily psát na stroji,“ vysvětlila Gladys. Zachvěla se dramatickým děsem, jako by učení se psaní na stroji bylo něco podobného jako rozbíjení kamenů v zajateckém táboře.

„Katharina Gibbsová dělá z mladých dívek zaměstnatelné ženy,“ řekla Oliva. „Mladé ženy by měly být zaměstnatelné.“

„Já na stroji psát neumím a jsem zaměstnatelná!“ ujistila ji Gladys. „Kruci, já jsem zaměstnaná! Tys mě zaměstnala!“

Oliva jí oponovala: „Varietní tanečnice není nikdy tak úplně zaměstnaná, Gladys. Varietní tanečnice je osoba, která může – čas od času – mít práci. To není to samé. Tvůj obor není moc spolehlivý. Sekretářka naopak může najít zaměstnání vždycky.“

„Nejsem jenom varietní tanečnice,“ prohlásila Gladys dotčeně. „Jsem umělecká vedoucí a choreografka. Ti najdou zaměstnání vždycky. A stejně, když mi dojdou peníze, tak se prostě vdám.“

„Nikdy se neuč psát na stroji, holčičko,“ řekla mi Peg. „A pokud se učíš psát na stroji, nikdy nikomu nevykládej, že umíš psát na stroji, protože by tě nutili dělat to navždy. A taky se nikdy neuč těsnopis. To by byla tvoje smrt. Jakmile do ženiny ruky vloží stenografickou podložku, nikdy to neskončí.“

Najednou promluvilo to nádherné stvoření na opačném konci místnosti, poprvé od doby, co jsme přišli nahoru. „Říkalas, že umíš šít?“ zeptala se Celia.

A opět mě ten tichý chraplavý hlas překvapil. A také teď na mě upírala své oči, což mi trochu nahánělo hrůzu. Nechci příliš často používat slovo „vzrušující“, když hovořím o Celii, ale nelze jinak: byla tím typem ženy, která byla vzrušující, ačkoli se nesnažila být záměrně vzrušující. Vydržet ten vzrušující pohled mi nebylo příjemné, takže jsem jenom přikývla a řekla směrem k Peg, což mi přišlo bezpečnější: „Ano, umím šít. Babička Morrisová mě to naučila.“

„A co tak šiješ?“ zajímalo Celii.

„No, ušila jsem si tyto šaty.“

Gladys vykřikla: „Tys ušila tyhle šaty?“

Jak Gladys, tak Roland se na mě vrhli, jako se na mě vždycky vrhaly holky, když zjistily, že jsem si ušila šaty. Ti dva v mžiku osahávali moje oblečení jako dvě miloučké opičky.

„Ty jsi ušila tohle?“ ozvala se Gladys.

„I ty výšivky?“ zeptal se Roland.

Chtěla jsem říct „Vždyť to nic není!“ – protože, upřímně, když se to porovná s tím, co jsem uměla ušít, tak tyhle dívčí šatičky, i když vypadaly rafinovaně, byly proti tomu nic. Ale nechtěla jsem vypadat domýšlivě. Takže jsem místo toho řekla: „Ušila jsem si všechno, co nosím.“

Celia opět promluvila z druhé strany místnosti: „Umíš šít kostýmy?“

„Myslím, že jo. Záleželo by na kostýmu, ale jsem si jistá, že ano.“

Tanečnice se postavila a zeptala se: „Uměla bys ušít něco takového?“ Spustila svůj župan na podlahu a ukázala kostým pod ním.

(Vím, že to zní dramaticky, když řeknu, že „spustila svůj župan“, ale Celia nebyla typ dívky, která by se prostě svlékla jako ostatní smrtelnice; vždycky své oblečení nechala spadnout.)

Měla úžasnou postavu, ale pokud jde o kostým, ten byl jednoduchý – dvojdílný kovově lesklý kousek, něco jako plavky. Byl to ten typ věci, jež byla navržena tak, aby vypadala lépe z dálky patnácti metrů než z blízka. Kostým měl přiléhavé trenky s vysokým pasem ozdobené křiklavými flitry a podprsenku, již zdobily nevkusně uspořádané korálky a peří. Na ní to vypadalo dobře, ale to jen proto, že na ní by vypadal dobře i nemocniční župan. Abych byla upřímná, pomyslela jsem si, že by jí to mohlo sedět ještě líp. Ramínka byla úplně špatně.

„Dokážu to ušít,“ oznámila jsem. „Zdobení korálky by mi nějakou chvíli zabralo, ale je to jen titěrná práce. Zbytek už je bez komplikací.“ Najednou mě něco napadlo, bylo to jako záblesk z čistého nebe: „Mohla bych třeba pracovat s vaší kostymérkou, co tomu říkáte? Mohla bych být její asistentka!“

Místností se rozlehl smích.

„Kostymérka!“ vyprskla Gladys. „Co si myslíš, že jsme v Paramount Pictures? Myslíš, že máme dole v suterénu schovanou Edith Headovou?“

„Holky se o své kostýmy starají samy,“ vysvětlovala Peg. „Když nemáme ve skříni s kostýmy žádný, který by mohly využít – a to nemáme nikdy – musí si pořídit své vlastní úbory, něco je to stojí, ale tak se to prostě dělává. Kde jsi vzala ty ten svůj, Celio?“

„Koupila jsem ho od jedné dívky. Pamatujete na Evelyn, dělala v klubu El Morocco? Vdala se a přestěhovala do Texasu. Věnovala mi celý kufr kostýmů. Měla jsem štěstí.“

„Jasně, mělas štěstí,“ odfrkl Roland. „Štěstí, žes nedostala tripl.“

„Nech to být, Rolande,“ řekla Gladys. „Evelyn byla dobrá holka. Prostě žárlíš, protože si vzala kovboje.“

„Jestli bys chtěla pomáhat děckám s jejich kostýmy, Vivian, jsem si jistá, že to všichni ocení,“ prohlásila Peg.

„Mohla bys mi vyrobit úbor na Jižní Pacifik?“ zeptala se mě Gladys. „Jaký mají havajské tanečnice hula?“

To bylo, jako byste požádala mistra šéfkuchaře, jestli by Vám udělal ovesnou kaši.

„Jasně,“ odpověděla jsem. „Mohla bych ti ho ušít zítra.“

„Mohla bys udělat kostým na hula i pro mě?“ požádal Roland.

Oliva varovala: „Nemám rozpočet na nové kostýmy. Nebavili jsme se o tom.“

„Ale Olivo,“ povzdychla si Peg. „Ty jsi každým coulem vikářova žena. Nekaz děckám radost.“

Nemohla jsem si pomoct, ale všimla jsem si, že Celia na mě upřeně hleděla od chvíle, kdy jsme začali mluvit o šití. Být v jejím zorném úhlu bylo děsivé i úžasné zároveň.

„Víš ty co?“ řekla, když si mě prostudovala ještě pečlivěji. „Jsi pěkná.“

Abych byla upřímná, lidé to o mně obvykle zjistili rychleji.

Ale kdo by Celii vyčítal, že mi až dosud věnovala tak málo pozornosti, když byla majitelkou takového obličeje a takové postavy?

„Řeknu ti pravdu,“ povídala a poprvé se toho večera usmála, „tak trochu vypadáš jako já.“

Dovolte mi to osvětlit, Angelo: nevypadala jsem tak.

Celia Ray byla bohyně, já adolescent. Ale připouštím, že v tom nejzběžnějším slova smyslu měla pravdu v tomto: obě jsme byly vysoké brunetky s pletí barvy slonoviny a hnědýma očima posazenýma daleko od sebe. Mohly nás brát jako sestřenice, možná i jako sestry – ale rozhodně ne jako dvojčata. Naše postavy rozhodně neměly nic společného. Ona byla kus, já byla čahoun. I tak mi to polichotilo. I když dodnes věřím tomu, že jediný důvod, proč mě Celia Ray vůbec zaregistrovala, byl, že jsme vypadaly malilinkato podobně, a to ji zaujalo. Protože Celia byla marnivá a při pohledu na mě musela mít pocit, že se dívá do (velice zamlženého, velice vzdáleného) zrcadla – a Celia se nikdy nezastavila u zrcadla, které se jí nezamlouvalo.

„Někdy se můžeme obléct podobně a vyrazit do města,“ prohlásila Celia oním tichým bronxským zamručením, které znělo jako předení. „Mohly bychom se dostat do nějakého fakt dobrého průšvihu.“

No, já ani nevěděla, co říct na tohle. Jenom jsem tam seděla a zírala s otevřenou pusou jako ty školačky z Emmy Willardové, kterou jsem ještě nedávno byla také.

A teta Peg, v tuto chvíli můj zákonný zástupce, zapamatujte si to, prosím – ta slyšela tuto nezákonně znějící výzvu a řekla: „Hej, děvčata, to by mohla být legrace.“

Byla už zase u baru a míchala další várku martini, ale v tom okamžiku to Oliva zarazila. Bázlivá asistentka Lily Playhouse se postavila, zatleskala a oznámila: „Už dost! Pokud Peg zůstane ještě chvíli vzhůru, nebude na tom dopoledne dobře.“

„Kruci, Olivo, píchnu tě do oka!“ hrozila Peg.

„Do postele, Peg,“ prohlásila Oliva nevzrušeně a na zdůraznění svých slov jí trhla za pásek. „Hned teď.“

Všichni se rozcházeli a přáli si dobrou noc.

Vydala jsem se do svého bytu (mého bytu!) a vybalila si pár dalších věcí. Moc jsem se na to ale nedokázala soustředit. Byla jsem opilá pocitem nervózní radosti.

Peg mě přišla zkontrolovat, když jsem věšela své šaty do šatny.

„Cítíš se tu dobře?“ zeptala se mě a rozhlížela se po Billyho bezvadně upraveném bytě.

„Moc se mi tu líbí. Je to nádherné.“

„Ano. Billy by nebral nic menšího.“

„Můžu se tě na něco zeptat, Peg?“

„Jistě.“

„Co ten požár?“

„Jaký požár, holčičko?“

„Oliva říkala, že v divadle byl dnes malý požár. Ráda bych věděla, jestli je všechno v pořádku.“

„Jo, to! To byly jenom nějaké staré dekorace, které se náhodou vzňaly za budovou. Mám přátele mezi hasiči, takže to bylo v pořádku. Páni, to bylo dnes? U všech všudy, už jsem na to úplně zapomněla.“ Peg si promnula oči. „No nic, děvče. Brzy sama zjistíš, že život v Lily Playhouse je jenom řada malých požárů. Teď šup do postele, nebo tě Oliva z moci svého úřadu zadrží.“

Takže jsem šla na kutě – vůbec poprvé budu spát v New Yorku a poprvé (ale rozhodně ne naposledy) budu spát v posteli nějakého muže.

Nevzpomínám si, kdo uklidil ten binec od večeře.

Nejspíš Oliva.

ČTYŘI

Během dvou týdnů od přestěhování do New Yorku se můj život úplně změnil. Tyto změny se týkaly toho, ale nejen toho, že jsem přišla o panenství – což je hrozně legrační historka, kterou Vám zakrátko vylíčím, Angelo, pokud budete mít se mnou ještě trochu trpělivosti.

Nyní chci pouze říct, že Lily Playhouse se nepodobalo žádnému světu, jaký jsem kdy obývala. Byla to živoucí přitažlivost a odhodlání a chaos a zábava – svět plný dospělých, kteří se chovají jako děti, v jiných světech. Pryč byl veškerý řád a disciplína, které se mi až dosud moje rodina a školy pokoušely vtloukat do hlavy. V Lily se nikdo (s výjimkou nesmírně trpělivé Olivy) ani nesnažil dodržovat normální režim spořádaného života. Běžné bylo pití a bujaré radovánky. Jedlo se nepravidelně. Lidé spali až do poledne. Nikdo nezačínal pracovat v konkrétní hodinu – a vlastně se ani nikdy nekončilo s prací přesně. Plány se měnily každým okamžikem, hosté přicházeli a odcházeli bez nějakého formálního představování či organizovaného loučení, nikdy nebylo jasné, kdo má jakou povinnost.

Okamžitě jsem zjistila, až se mi z toho údivem zatočila hlava, že žádná osoba se už nechystá sledovat mé příchody a odchody. Nebyl tu nikdo, komu bych se hlásila, a nic se ode mě neočekávalo. Když jsem chtěla vypomáhat s kostýmy, mohla jsem, ale oficiálně jsem žádnou práci nedostala. Nebyl zde žádný zákaz vycházení, žádné počítání osob v postelích pozdě večer. Nebyl zde žádný dozorující vychovatel, nebyla zde žádná matka.

Byla jsem volná.

Samozřejmě ne úplně, teta Peg za mě byla zodpovědná. Byla jí svěřena péče o mě in loco parentis, tedy místo rodičů. Nebyla ale přehnaně starostlivá, jemně řečeno. Teta Peg byla vlastně první volnomyšlenkář, kterého jsem kdy potkala. Byla toho názoru, že by lidé měli sami rozhodovat o svém vlastním životě, pokud si dokážete představit tak absurdní věc!

Pegin svět fungoval chaoticky, a přesto jaksi fungoval. Navzdory veškerým zmatkům se jí dařilo pořádat v Lily dvě představení denně – odpolední show (která začínala v pět a lákala ženy a děti) a večerní show (ta začínala v osm a byla o něco pikantnější, pro starší a spíše pánské publikum). A v neděle a středy se konala také matiné. V sobotu v poledne vždy bylo pro místní děti kouzelnické představení zdarma. Oliva obvykle dokázala někomu z okolí pronajmout prostor přes den, i když si nemyslím, že hrozilo nebezpečí, že někdo zbohatne na výuce plavání na sucho.

Naše publikum se stahovalo ze sousedství a tenkrát to bylo skutečné sousedství – většinou Irové a Italové s hrstkou východoevropských katolíků a značným počtem židovských rodin. Čtyřpatrové činžáky obklopující Lily byly přecpané posledními imigranty – a slovem „přecpané“ myslím tucty lidí v jednom bytě. Vzhledem k tomu se Peg snažila, aby jazyk v našich představeních byl jednoduchý, aby odpovídal těmto nově anglicky mluvícím. Srozumitelnější jazyk také usnadňoval našim účinkujícím zapamatování si textu, nebyli to zrovna klasicky školení zasvěcenci Thálie.

Naše představení nepřitahovala turisty či kritiky, ani „divadelní návštěvníky“. Dělali jsme dělnická představení pro pracující lid, a tak to bylo. Peg byla neoblomná, ať si nenalháváme, že děláme něco víc. („Raději připravím dobrou taneční show než špatného Shakespeara,“ říkávala.) Jistě, Lily nemělo žádný z oněch typických znaků, které byste si spojovala s tou pravou broadwayskou institucí. Neměli jsme zkoušky mimo centrum nebo atraktivní večírky při premiérách. Nezavírali jsme v srpnu, jako to dělávalo mnoho divadel na Broadwayi. (Naši návštěvníci nejezdili na dovolenou, takže jsme nejezdili ani my.) Neměli jsme potemnělé divadlo ani v pondělky. Byli jsme spíše něco jako „nonstop“ – kde se prostě neustále servírovala zábava, den za dnem, po celý rok. Pokud jsme drželi ceny našich vstupenek na zhruba stejné výši jako v místních kinech (která byla spolu s hracími automaty a nelegálními hazardními hrami naší největší konkurencí pro dolary z blízkého okolí), dokázali jsme zaplnit naše sedadla docela dobře.

Lily nebylo divadlo burlesky, ale mnoho našich revuálních tanečnic a tanečníků přišlo ze světa burlesky (a nestyděli se to předvést, Bůh jim žehnej). Ani jsme nebyli tak docela kabaret. Hlavně proto, že kabaret byl v této době téměř pasé. Avšak vzhledem k našemu lajdáctví a komickým hrám jsme skoro kabaret byli. Vlastně je asi i docela přehnané tvrdit, že naše hry jsou vůbec hry. Přesnější by bylo říct, že to jsou revue – splácané kousky příběhů, které nebyly nic víc než důvod, aby se milenci mohli sejít a aby tanečnice vystavily na odiv své nohy. (Na každý pád možnosti příběhů byly omezeny, jelikož Lily Playhouse mělo pouze troje kulisy. To znamenalo, že veškeré dění v našich představeních se muselo odehrávat buď na rohu městské ulice v devatenáctém století, v elegantním salonku vyšší společenské třídy, nebo na zaoceánském parníku.)

Peg měnila revue každých pár týdnů, ale všechny byly víceméně stejné a všechny tuctové. (Co to říkáte? Že jste nikdy neslyšela o hře s názvem Nepříčetní o dvou dětech ulice, které se do sebe zamilovaly? Ovšem, jistě že neslyšela. Běžela u Lily pouhé dva týdny a rychle ji vystřídala téměř totožná hra s názvem Chyťte tu loď!, která se samozřejmě odehrávala na zaoceánském parníku.)

„Kdyby to schéma šlo vylepšit, udělala bych to,“ jednou mi prozradila. „Ale ono to schéma funguje.“

Abych byla konkrétní, to schéma bylo takovéto:

Udělejte radost (nebo alespoň pobavte) svému publiku na chvilku (nikdy déle než čtyřicet pět minut!) něčím, co se trochu blíží milostnému příběhu. Ve vašem milostném příběhu by měl vystupovat mladý pár, který umí stepovat a zpívat, ale který si nemůže padnout do náručí kvůli nějakému padouchovi – obvykle bankéři, občas gangsterovi (stejný plán, odlišné kostýmy) – který skřípe zuby a snaží se náš milý pár zničit. Měla by tam být nějaká flundra s nápadně plným hrudníkem, která dělá na hrdinu oči – ale hrdina musí mít oči jen pro tu svou jedinou věrnou dívku. Měl by tam být hezký frajer, který se pokouší dívku odloudit. Měl by tam být opilý vandrák kvůli komickému odlehčení – strniště na tvář namalujete ohořelým špuntem. V představení vždycky zazní alespoň jedna zasněná balada, v níž se obvykle rýmují slova „zřít“ a „mřít“. A na závěr je vždy řada tanečníků, která vykopává nohy jako při kankánu.

Potlesk, opona – a to samé znovu na večerním představení.

Divadelní kritici odvedli vynikající práci, když si naší existence vůbec nevšimli, což bylo nejspíš pro všechny to nejlepší.

Pokud to vypadá, že znevažuji inscenace v Lily, tak ne: milovala jsem je. Dala bych cokoli za to, abych mohla zase sedět vzadu v rozpadajícím se starém divadle a sledovat jedno z těch představení. Podle mého názoru nebylo nikdy nic lepšího než ony jednoduché veselé revue. Nacházela jsem v nich potěšení. Byly dělány tak, aby přinášely lidem radost, aniž by diváci museli příliš přemýšlet nad tím, co se na jevišti odehrává. Peg se to naučila během první světové války, když připravovala veselé scénky se zpěvem a tancem pro vojáky, kteří právě přišli o končetiny nebo měli hrdla poleptaná hořčičným plynem: „Někdy lidé prostě potřebují myslet na něco jiného.“

Naším úkolem bylo dát jim to něco jiného.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Město dívek.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.