Přeložila:

JANA DIVIŠOVÁ

Blanka Lipińska: 365 dní

Vydání první

Copyright © 2018 Blanka Lipińska

Copyright for the cover © Edipresse Polska

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2458. publikaci

Přeloženo z polského originálu 365 dni vydaného v roce 2018

Český překlad © Jana Divišová

Odpovědná redaktorka Dana Chodilová

Korektorka Marie Kejvalová

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1662-8 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1663-5 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

Blanka Lipińska

365

DNÍ

Kapitola I

„Massimo, víš, co to znamená?“

Otočil jsem hlavu k oknu a pozoroval oblohu bez jediného mráčku. Pak jsem pohlédl na svého společníka. „Tuhle společnost převezmeme, ať už se to rodině Manenteových líbí, nebo ne.“

Vstal jsem, i Mario s Domenicem se pomalu zvedli ze svých křesel a postavili se za mě. Bylo to milé setkání, ale trvalo už příliš dlouho. Stiskl jsem ruku muži, který byl se mnou v místnosti, a zamířil ke dveřím.

„Ber to tak, že to bude dobře pro všechny.“

Zdvihl jsem ukazováček. „Ještě mi za to poděkuješ.“

Sundal jsem si sako a rozepnul nejhořejší knoflík černé košile. Seděl jsem na zadním sedadle auta a užíval si ticho a chlad z klimatizace.

„Domů,“ zavrčel jsem polohlasem na řidiče a začal si prohlížet zprávy v telefonu.

Většina z nich byla pracovních, ale našel jsem i jednu SMS od Anny: „Jsem celá mokrá, potřebuju potrestat.“ Penis se mi pohnul v kalhotách, s povzdechem jsem ho pevně stiskl, abych to napravil. Ach, přítelkyně správně vycítila moje rozpoložení. Věděla, že mi to setkání nebude příjemné a nepřinese mi klid. A stejně tak věděla, co mě přivede na jiné myšlenky. „Buď připravena na osmou,“ odepsal jsem v krátkosti, pohodlně se usadil a sledoval krajinu, ubíhající za okny automobilu. Zavřel jsem oči.

A zase se mi zjevila ona. Můj nástroj v okamžiku ztvrdl jako ocel. Bože, zblázním se, jestli ji nenajdu! Od té nehody uplynulo už pět let, pět dlouhých let od – jak řekl lékař – zázraku: smrti a zmrtvýchvstání, během nichž se mi zdálo o ženě, kterou jsem v reálném životě neznal. Viděl jsem ji ve snech, když jsem ležel v kómatu. Vůni jejích vlasů, jemnost kůže – téměř jsem cítil, jak se jí dotýkám. Při každém milování s Annou nebo s kteroukoli jinou ženou jsem se miloval s ní. Pojmenoval jsem ji Dáma. Byla mým prokletím, šílenstvím a nejspíš i mou spásou.

Auto zastavilo. Vzal jsem si sako a vystoupil. Na letištní ploše už čekali Domenico, Mario a hoši, které jsem vzal s sebou. Možná jsem to trochu přehnal, ale někdy je potřeba demonstrovat sílu, aby člověk vyvedl protivníka z míry.

Pozdravil jsem se s pilotem a posadil se na měkké sedadlo. Letuška mi podala sklenici whisky s jednou kostkou ledu. Pohlédl jsem na ni. Věděla, co mám rád. Tupě jsem na ni zíral, ona zčervenala a koketně se usmála. A proč vlastně ne? pomyslel jsem si a prudce vstal ze sedadla.

Popadl jsem zaskočenou dívku za ruku a odtáhl ji do soukromé části letadla.

„Startujte!“ křikl jsem na pilota a zamkl dveře, za kterými jsem zmizel i s letuškou.

Jakmile jsme osaměli, chytil jsem ji v týle a pevně ji přitiskl ke stěně. Zadíval jsem se jí do očí, byla vyděšená. Přiblížil jsem rty k jejím, chytil ji za spodní ret a ona vyjekla. Ruce jí visely volně podél těla a upírala na mě zrak. Popadl jsem ji za vlasy, takže ještě víc zaklonila hlavu, zavřela oči a znovu zasténala. Byla půvabná, velmi dívčí. Veškerý můj personál musel být takový, mám rád všechno, co je krásné.

„Klekni si,“ poručil jsem a stáhl ji dolů.

Bez váhání vyhověla příkazu. Zamručel jsem pochvalně, že se ochotně podrobila, a přejel jí prstem přes ústa, která poslušně otevřela. Nikdy jsme spolu nic neměli, přesto věděla přesně, co má dělat. Opřel jsem jí hlavu o stěnu a začal si rozepínat poklopec. Letuška hlasitě polkla a celou dobu na mě upírala své velké oči.

„Zavři oči,“ řekl jsem klidným hlasem a dotkl se bříškem prstu jejích víček. „Otevřeš je, teprve až ti to dovolím.“

Penis mi vyskočil z kalhot, tvrdý a skoro až bolestivě napjatý. Přitiskl jsem ho dívce ke rtům a ta otevřela široce ústa. Nevíš, co tě čeká, pomyslel jsem si, vsunul jí ho do úst skoro až po kořen a držel jí přitom hlavu, aby se nemohla ani pohnout. Cítil jsem, jak se dusí, a zasunul ho ještě hlouběji. Ach, jak se mi líbí, když údivem vykulí oči, jako by si myslely, že je chci doopravdy udusit. Pomalu jsem se stáhl zpět a jemně, téměř laskavě ji pohladil po tváři. Sledoval jsem, jak se uklidnila a olizovala si ze rtů sliny.

„Udělám se ti do pusy.“ Žena se lehce zachvěla. „Můžu?“

Na mé tváři nebyly znát žádné emoce, ani náznak úsměvu. Dívka na mě chvíli hleděla velkýma očima a po několika vteřinách souhlasně přikývla.

„Děkuju,“ zašeptal jsem a přejel jí oběma dlaněmi po tvářích. Opřel jsem dívku o stěnu a znovu jí ho vsunul po jazyku až do krku. Sevřela kolem něj rty. Ach, ano! Silně jsem k ní přitiskl boky. Cítil jsem, že nemůže dýchat. Po chvíli začala bojovat, a tak jsem ji chytil ještě pevněji. Dobře! Zaryla mi nehty do stehen, nejprve se mě snažila odsunout, pak poškrábat. Líbilo se mi to, vždycky se mi líbí, když vzdorují, přestože jsou před mou silou bezmocné. Zavřel jsem oči a uviděl svou Dámu, jak přede mnou klečí a pohled jejích téměř černých očí mě probodává skrz naskrz. Zbožňuje, když si ji beru takhle. Přitiskl jsem dlaně k jejím vlasům ještě silněji a v očích se jí objevil chtíč. Dál už jsem to nedokázal vydržet, ještě dvakrát jsem tvrdě přirazil, pak ztuhl a výstřik semene přidusil dívku ještě víc. Otevřel jsem oči a díval se na její rozmazaný make-up. Trochu jsem poodstoupil, abych jí udělal místo.

„Polkni,“ poručil jsem jí a znovu si ji přitáhl za vlasy.

Poslušně vyplnila můj rozkaz, i když jí po tváři stékaly slzy. Vytáhl jsem ho z dívčiných úst a ona se opřela o paty a klouzala po zdi dolů.

„Olízej ho.“ Dívka se zarazila. „Do čista.“

Opřel jsem se oběma rukama o stěnu a zakabonil se na ni. Zdvihla se a vzala můj ocas do drobné dlaně. Začala olizovat zbytky spermatu. Když jsem viděl, jak je pečlivá, zlehka jsem se na ni usmál. Jakmile jsem uznal, že je hotovo, odtáhl jsem se od ní a zapnul si poklopec.

„Díky.“ Podal jsem jí ruku, postavila se vedle mě a nohy se jí ještě trochu třásly. „Tamhle je koupelna.“ Ukázal jsem rukou směr, ačkoli musela znát letadlo jako vlastní boty. Kývla hlavou a šla ke dveřím.

Vrátil jsem se ke svým společníkům a usadil se zase do sedadla. Usrkl jsem z lahodného nápoje, který už trochu ztratil ze své ideální teploty. Mario odložil noviny a zadíval se na mě. „Za časů tvého otce by nás všechny postříleli.“

Povzdechl jsem si, obrátil oči v sloup a podrážděně odložil sklenku, až zazvonila o stůl.

„Za časů mého otce bychom nelegálně obchodovali s alkoholem a drogami a neovládali největší evropské společnosti.“ Zabořil jsem se do sedadla a rozzlobeně se zadíval na svého consigliere. „Jsem hlavou rodiny Toricelli, a to nikoli náhodou, ale záměrným rozhodnutím mého otce. Prakticky od dětství jsem byl připravován na to, aby rodina vstoupila do nové éry, až ji převezmu.“ Povzdechl jsem si a trochu se uvolnil, když se kolem nás téměř nepostřehnutelně mihla letuška. „Mario, vím, že máš rád přestřelky.“ Starší muž, který byl mým poradcem, se lehce pousmál.

„Už brzy si zastřílíš.“ Vážně jsem na něj pohlédl. „Domenico,“ obrátil jsem se k bratrovi, který se na mě zahleděl. „Řekni svým lidem, aby začali hledat toho hajzla Afreda.“ Opět jsem se podíval na Maria. „Chceš střelbu? Není moc pravděpodobné, že by ses jí v tomhle případě vyhnul.“

Dal jsem si další doušek whisky.

Když jsme přistáli na letišti v Katanii, nad Sicílií už zapadalo slunce. Oblékl jsem si sako a zamířili jsme k východu z terminálu. Nasadil jsem si tmavé brýle a ucítil závan horkého vzduchu. Podíval jsem se na Etnu – dnes byla vidět v celém svém majestátu. Turisté musí být přímo nadšení, pomyslel jsem si a vešel do klimatizované haly.

„Lidé z Aruby se chtějí sejít v té záležitosti, o které jsme už mluvili,“ spustil Domenico vedle mě. „A taky musíme jednat s kluby v Palermu.“

Bedlivě jsem mu naslouchal a ukládal si do hlavy seznam věcí, které je ještě dnes třeba vyřídit. Najednou, přestože jsem měl oči otevřené, se kolem mě zatmělo. A v tu chvíli jsem ji spatřil. Několikrát jsem nervózně zamrkal. Vždycky předtím jsem svou Dámu viděl jen tehdy, když jsem sám chtěl. Vytřeštil jsem oči a ona zmizela. Zhoršil se snad můj stav a moje halucinace? Musím zajít za tím pitomcem doktorem, aby mi udělal testy. Ale to až později, teď je třeba vyřešit ztracený kontejner kokainu. Ačkoli „ztracený“ není úplně nejpřesnější popis situace. Blížili jsme se už k autu, když jsem ji znovu uviděl. Sakra, to přece není možné! Posadil jsem se do vozu a skoro vtáhl dovnitř Domenica, sotva otevřel druhé zadní dveře.

„To je ona,“ zašeptal jsem skrz stažené hrdlo a ukázal na záda dívky, která šla po chodníku směrem od nás. „To je to děvče.“

V hlavě mi hučelo, nemohl jsem tomu uvěřit. Že bych si to jen vsugeroval? Ztrácel jsem zdravý rozum. Auta se dala do pohybu.

„Zpomal,“ poručil bratr řidiči, když jsme se k ní přiblížili. „A kurva!“ vykřikl, jakmile auto zastavilo přímo vedle ní.

Srdce se mi na vteřinu zastavilo. Dívka hleděla přímo na mě, ale přes černá skla vůbec nic neviděla. Její oči, nos, ústa, prostě všechno bylo přesně tak, jak jsem si představoval.

Vzal jsem za kliku dveří, ale bratr mě zadržel. Nějaký vysoký holohlavý muž zavolal na mou Dámu a ona k němu vyrazila.

„Teď ne, Massimo.“

Seděl jsem, úplně ochromený. Je tu, žije, existuje. Mohl bych ji mít, dotknout se jí, vzít si ji a být s ní už navždy.

„Co to sakra děláš?“ vykřikl jsem.

„Je s nějakými lidmi. Nevíme, co jsou zač.“

Auto se rozjelo a já nemohl odtrhnout oči od vzdalující se siluety mé Dámy.

„Hned za ní někoho posílám. Než dojedeme domů, budeš vědět, kdo to je. Massimo!“ Zvýšil hlas, protože jsem nereagoval. „Čekáš tolik let, pár hodin to ještě vydržíš.“

Podíval jsem se na něj s takovou nenávistí, jako bych ho chtěl na místě zabít. Zbytek racionálního uvažování, který mi ještě zůstal, s ním souhlasil, ale ostatní myšlenky – a těch bylo nepoměrně víc –, ho odmítaly poslouchat.

„Máš hodinu,“ zavrčel jsem a tupě zíral na sedadlo před sebou. „Máš posraných šedesát minut na to, abys mi řekl, kdo to je.“

Zaparkovali jsme na příjezdové cestě k domu, a když jsem vystoupil z auta, přistoupili k nám Domenicovi lidé s obálkou. Domenico mi ji předal a já se bez jediného slova vydal do knihovny. Chtěl jsem být sám, abych mohl uvěřit, že je to všechno pravda.

Posadil jsem se ke stolu, roztřesenými prsty roztrhl horní část obálky a rozložil její obsah na stůl.

„Do prdele!“ chytil jsem se za hlavu, když jsem uviděl fotografie – už ne obrazy, nakreslené malíři, ale fotky, jež zachycovaly tvář mé Dámy. Měla jméno, příjmení, minulost i budoucnost, které se ani nenadála. Zaslechl jsem klepání na dveře. „Teď ne!“ vykřikl jsem a nespouštěl oči od snímků a poznámek. „Laura Bielová,“ zašeptal jsem a dotkl se její tváře na křídovém papíře.

Po půlhodině zkoumání toho, co jsem obdržel, jsem se usadil do křesla a civěl do zdi.

„Můžu?“ nakoukl pootevřenými dveřmi Domenico. Protože jsem neodpovídal, vešel dovnitř a posadil se naproti mně.

„A co teď?“

„Přivedeme ji sem,“ odpověděl jsem netečně a pohlédl na bratra. Seděl a pokyvoval hlavou.

„A jak to chceš udělat?“ Díval se na mě jako na pitomce, což mě podráždilo. „Půjdeš do hotelu a řekneš jí, že když jsi ležel v kómatu, měl jsi vize a v nich…“ Pohlédl na poznámky, které ležely přede mnou.

A v nich jsem viděl tebe, Lauro Bielová, a teď budeš moje, dokončil jsem v duchu.

„Unesu ji,“ rozhodl jsem se bez zaváhání. „Pošli lidi do bytu toho…,“ odmlčel jsem se a hledal v poznámkách jméno jejího přítele, „Martina. Ať zjistí, kdo to je.“

„Nebylo by lepší obrátit se na Karla? Je na místě,“ navrhl Domenico.

„Dobře, tak ať Karlovi lidé zjistí, co se dá. Musím najít způsob, jak ji sem dostat co nejdřív.“

„Nemusíš hledat způsob.“ Obrátil jsem se ke dveřím, odkud se ozval ženský hlas. Domenico se zadíval stejným směrem.

„Jsem tady,“ blížila se k nám Anna s úsměvem na tváři. Její dlouhé nohy v botách na vysokých podpatcích sahaly až do nebe.

Kurva, zaklel jsem v duchu. Úplně jsem na ni zapomněl.

„Tak já vás tu nechám o samotě.“ Domenico s přihlouplým úsměvem vstal a zamířil ke dveřím. „Zařídím to, o čem jsme se bavili, a ráno to dotáhneme do konce,“ dodal.

Blondýnka ke mně přistoupila. Nohou jemně vnikla mezi moje kolena. Jako obvykle vyzařovala fantastickou směs sexu a moci. Vyhrnula si černé hedvábné koktejlky, obkročmo se na mě posadila a bez varování mi vsunula jazyk do úst.

„Udeř mě,“ poprosila a kousla mě do rtu, zatímco se kundičkou otírala o rozkrok mých kalhot. „Tvrdě!“

Olizovala mi ucho, hryzala mě do něj, zatímco já zíral na fotky poházené po stole. Sundal jsem si povolenou kravatu, vstal a svalil Annu na podlahu. Obrátil jsem ji a zavázal jí oči. Olízla si spodní ret a usmála se. Rukou se chytila stolu. Pak se položila na jeho dubovou desku, tváří dolů, roztáhla doširoka nohy a nabídla mi svůj klín. Neměla na sobě kalhotky. Zezadu jsem k ní přistoupil a vrazil jí pořádnou facku. Hlasitě vykřikla a široce rozevřela ústa. Pohled na fotky poházené na stole a vědomí, že moje Dáma je na ostrově, způsobily, že mi pták ztvrdl, jako by byl z kamene.

„Ach, ano,“ zavrčel jsem, otřel se o její vlhkou štěrbinu a nespouštěl přitom oči z Lauřiných fotografií. Nadzdvihl jsem Annu za krk a posbíral papíry, které zakrývala svým tělem. Všechny snímky jsem otočil tak, aby se dívaly přímo na mě. Po ničem jsem v té chvíli netoužil víc, než abych dostal ženu z těch fotografií.

Cítil jsem, že se můžu každou chvíli udělat. Rychle jsem si stáhl kalhoty. Vsunul jsem do Anny dva prsty, zasténala a začala se pod mým dotykem svíjet. Byla úzká, vlhká a velice horká. Krouživým pohybem jsem dráždil její klitoris, ještě pevněji se chytila stolu, na kterém ležela. Levou rukou jsem ji chytil za krk a s nepochopitelným pocitem úlevy ji pravou rukou udeřil. Znovu jsem se podíval na fotku a udeřil ji ještě silněji. Moje přítelkyně křičela a já ji bil, jako by se tím mohla změnit v Lauru. Zadek měla už skoro fialový. Sklonil jsem se k ní a začal ho lízat, byl horký a chvěl se. Roztáhl jsem ho, jazykem přejížděl po její sladké dírce a před očima jsem přitom měl svou Dámu.

„Ano,“ zasténala tiše.

Musím mít Lauru, musím ji mít celou, pomyslel jsem si, když jsem se napřímil a vrazil ho do Anny. Prohnula se v zádech a po chvíli dopadla znovu na desku stolu, zalitou potem. Tvrdě jsem přirážel a celou tu dobu se díval na Lauru. Už brzy. Zanedlouho na mě budou tyhle černé oči hledět, až bude klečet přede mnou.

„Ty čubko!“ Zaťal jsem zuby a ucítil, jak Annino tělo ztuhlo.

Silně a naléhavě jsem přirážel, ignoroval jsem, že ji právě zaplavila vlna orgasmu. Bylo mi to lhostejné. Pohled Lauřiných očí mě poháněl dál a dál, ale zároveň jsem to už nemohl déle vydržet. Potřeboval jsem to cítit víc, ještě silněji. Vytáhl jsem ptáka z Anny a prudce jí ho vrazil do zadku. Z hrdla se jí vydral hlasitý výkřik, ve kterém se mísila bolest s rozkoší, cítil jsem, jak mě celého obepíná. V ten moment mi pták explodoval a před očima jsem měl jenom svoji Dámu.

O osm hodin dříve

Do mozku se mi zarylo řinčení budíku.

„Vstávej, miláčku, už je devět! Za hodinu musíme být na letišti a v poledne začne naše sicilská dovolená. Tak šup!“ Martin stál ve dveřích ložnice se širokým úsměvem na tváři.

Neochotně jsem otevřela oči. Co je to za barbarský nápad, letět na dovolenou uprostřed noci, pomyslila jsem si. Od té doby, kdy jsem přestala chodit do práce, což bylo před pár týdny, úplně jsem ztratila veškerý denní režim. Chodila jsem pozdě spát, pozdě jsem vstávala a nejhorší na tom bylo, že jsem nic nemusela, ale mohla dělat cokoli. Strašně dlouho jsem se brodila bahnem hotelového průmyslu, a když jsem se konečně dočkala vytouženého místa obchodní ředitelky, všechno jsem to zahodila, protože jsem tu práci přestala mít ráda. Nikdy by mě nenapadlo, že zažiju pocit vyhoření v devětadvaceti, ale ve skutečnosti to přesně takhle bylo.

Práce v hotelu mě uspokojovala a naplňovala, umožňovala růst mému přebujelému egu. Kdykoli jsem dojednávala velké kontrakty, cítila jsem příjemné vzrušení a při vyjednávání se staršími lidmi, mnohem zběhlejšími v umění manipulace, jsem přímo šílela štěstím, hlavně pokud jsem z jednání vyšla jako vítěz. Každé takové vítězství ve finančních bitvách mi dávalo pocit nadřazenosti a uspokojovalo marnivou stránku mé povahy. Někdo by možná mohl říct, že je to hloupé, ale jako holka z malého města, která ani nedokončila studia, jsem především toužila dokázat všem, co ve mně vězí.

„Dáš si kakao, nebo čaj s mlékem, Lauro?“

„Martine, prosím! Vždyť je hluboká noc!“ Překulila jsem se na druhý bok a přikryla si hlavu polštářem.

Do ložnice proniklo jasné srpnové slunce. Martin nemá rád tmu, takže ani na okně v ložnici nezatahoval rolety. Tvrdil, že ze tmy chytí depresi ještě snáz než z kávy od Starbucks. A okna byla jako naschvál na východ, takže slunce rušilo můj spánek každý den.

„Udělal jsem kakao a čaj s mlékem.“ Martin stál ve dveřích ložnice, v jedné ruce studený nápoj, ve druhé horký. „Venku je asi tak sto stupňů, takže předpokládám, že si vybereš studený,“ řekl, nadzdvihl přikrývku a podával mi sklenici.

Naštvaně jsem vykoukla ze své nory. Bylo mi jasné, že se tomu stejně nevyhnu. Martin se usmíval. To je celý on, od rána plný energie. Urostlý muž s holou hlavou – ve městě, odkud pocházím, se takovým říkalo „krky“. Kromě fyzického vzhledu neměl ale s takovými typy nic společného. Byl to ten nejlepší muž, s jakým jsem se kdy v životě setkala. Měl vlastní firmu, a pokaždé když se mu podařilo vydělat hodně peněz, poslal vysokou částku dětskému hospicu se slovy: „Bůh mi dopřál, tak se rozdělím.“

Měl modré oči, vlídné a hřejivé, velký nos, kdysi zlomený – nebyl totiž vždycky tak moudrý a slušný, plné rty, které se mi na něm líbily nejvíc, a příjemný úsměv, který mě dokázal ve vteřině odzbrojit a přivést až k šílenství.

Silná předloktí měl ozdobená tetováním. V podstatě měl potetované celé tělo kromě nohou. Byl to obrovský chlap, s váhou přes sto kilogramů, se kterým jsem se vždycky cítila v bezpečí. Vypadala jsem vedle něj trochu komicky, se svými sto šedesáti pěti centimetry a padesáti kily. Moje máma mě vždycky vedla ke sportu, takže jsem cvičila a trénovala, jak to jen šlo, a nadšeně provozovala jakýkoli pohyb, od chůze až po karate. Díky tomu jsem měla na rozdíl od Martina pevné tělo, ploché břicho, svalnaté nohy a pevný, oblý zadek, symbol toho milionu dřepů, které jsem nadělala.

„Jsem už vzhůru,“ oznámila jsem a polkla doušek lahodného studeného kakaa.

Odložila jsem sklenici a zamířila do koupelny. Před zrcadlem jsem si uvědomila, jak moc potřebuju dovolenou. Moje skoro černé oči vypadaly smutné a rezignované, příliš málo povinností ve mně vyvolalo apatii. Kaštanové vlasy mi přes úzký obličej spadaly na ramena. To byl v mém případě docela úspěch, protože obvykle nedorostly na víc než patnáct centimetrů. Za normálních okolností bych se považovala za fakt pěknou kočku, ale teď tomu tak bohužel nebylo. Dusilo mě moje vlastní chování, nechuť k jakékoli práci a neměla jsem ani ponětí, co si dál počít se životem. Moje sebeúcta byla vždycky založená na profesním životě. Bez vizitky v peněžence a služebního mobilu jsem měla pocit, jako bych vůbec neexistovala.

Vyčistila jsem si zuby, vlasy připnula sponkami, namalovala si řasy řasenkou a usoudila, že to je pro dnešek maximum toho, co mohu udělat. V každém případě to stačilo, protože jsem si před časem kvůli své pohodlnosti nechala udělat permanentní make-up na oči, obočí a rty. To mi umožnilo dlouhý spánek a omezilo ranní pobyt v koupelně na minimum.

Šla jsem do šatny a vzala si oblečení, které jsem si připravila už včera. Bez ohledu na své rozpoložení a na situaci, jež se nedala nijak ovlivnit, jsem musela být oblečená co nejlépe. V tom správném oblečení se mi vždycky nálada vylepší a mám dojem, že je to i poznat.

Moje máma mi pořád opakovala, že žena by měla být krásná, i když trpí, a protože moje tvář nebyla dnes tak atraktivní jako obvykle, bylo třeba odvrátit od ní pozornost. Na cestu jsem si vybrala krátké džínové kraťasy, volné bílé tričko, a přestože už v devět ráno bylo venku třicet stupňů, lehké bavlněné sáčko šedé barvy. V letadle je mi vždycky zima, ačkoli předtím se pomalu vařím, tak se budu alespoň během letu cítit pohodlně, pokud se tedy může cítit pohodlně někdo, kdo má z létání hrůzu. Nazula jsem si šedobílé kotníčkové tenisky Isabel Marant a byla připravena vyrazit.

Vešla jsem do obývacího pokoje, spojeného s kuchyní. Jeho interiér byl moderní, chladný a strohý. Stěny obložené černým sklem, bar osvětlený LED zářivkami a místo klasického stolu, jaký obvykle bývá v domácnostech, jen velká deska a dvě kožené stoličky. Obrovská šedá rohová pohovka uprostřed místnosti naznačovala, že majitel bytu nepatří k nejmenším. Ložnici od obýváku oddělovalo velké akvárium. Ženskou ruku byste tu hledali marně, byl to byt pro věčně svobodného muže, který je jeho pánem a vládcem.

Martin jako vždy seděl s nosem zabořeným do počítače. Bez ohledu na to, co dělal, jestli pracoval, hledal zaměstnance, nebo sledoval film v televizi, vždy měl nablízku svého nejlepšího přítele – počítač. Přivádělo mě to k šílenství, ale bylo to tak bohužel od samého začátku, takže jsem si nedělala žádné naděje na změnu. Konec konců, díky tomuhle zařízení jsem se víc než před rokem ocitla v jeho životě i já, takže by ode mě bylo dost pokrytecké, kdybych od něj najednou požadovala, aby se ho vzdal.

Tenkrát byl únor a já kupodivu už víc než půl roku neměla žádný vztah. Nudila jsem se, nebo se možná cítila osamělá, a tak jsem se rozhodla založit si profil na seznamce. Hodně jsem se tím pobavila a rozhodně to zvedlo moje už tak dost vysoké sebevědomí. Během jedné z bezesných nocí, když jsem procházela profily stovek mužů, jsem narazila na Martina. Hledal ženu, která by naplnila jeho svět. Zaujalo mě to, a tak drobné děvčátko zkrotilo potetované monstrum. Náš vztah nebyl zrovna standardní, protože jsme silné a výbušné povahy, oba inteligentní a máme spoustu znalostí ve svých oborech. To nás navzájem zaujalo, přilákalo a zapůsobilo na nás. Jediné, co tomu vztahu chybělo, byla zvířecí přitažlivost, chtíč a vášeň, ta mezi námi nikdy nevybuchla. Jak jednou Martin eufemisticky poznamenal: „Já už se v životě vyřádil dost.“ Jenže já byla pravý opak, kypící sopka plná sexuální energie, kterou jsem uvolňovala téměř každodenní masturbací. Ale bylo mi s ním dobře, cítila jsem se v pohodě a v bezpečí, a to pro mě bylo důležitější než sex. Nebo jsem si to alespoň myslela.

„Miláčku, jsem připravena. Jen co se mi podaří zjistit, jakým kouzlem zavřít kufr, můžeme vyrazit.“

Martin se smíchem vstal od svého notebooku, zabalil ho do tašky a vydal se k mému zavazadlu.

„Nějak to už zvládnu, zlato,“ řekl a zmáčkl kufr, do kterého bych se snadno vešla i já. „Jako vždycky – nadměrná váha, třicet párů bot a zbytečné převážení poloviny šatníku, když využiješ sotva deset procent toho, co sis vzala s sebou.“

Zašklebila jsem se a založila ruce na prsou.

„Ale mám na výběr!“ připomněla jsem, zatímco jsem si nasazovala na nos brýle.

Na letišti jsem jako pokaždé cítila nepříjemné napětí, nebo spíš strach, protože kvůli klaustrofobii nerada létám. Navíc jsem zdědila pesimismus svojí matky, takže cítím, jak všude číhá smrt, a létající plechovka vybavená motory ve mně nikdy nevzbuzovala důvěru.

V hale odletového terminálu na nás už čekali Martinovi přátelé, kteří si vybrali stejný cíl dovolené. Karolína a Michal spolu chodili už spoustu let, přemýšleli o svatbě, ale přemýšlením to také skončilo. On byl typ lva salónů, nakrátko ostříhaný, opálený blonďatý fešák s modrýma očima. U žen se zajímal pouze o jejich prsa a nijak se tím netajil. Ona byla vysoká brunetka s dlouhýma nohama a jemnými dívčími rysy. Na první pohled nic zvláštního, ale když si jí člověk všiml pořádně, vyklubala se z ní velmi přitažlivá žena. Dokázala úspěšně ignorovat všechny projevy Michalových mužských tužeb. Přemýšlela jsem, jak to dělá. Já bych se svou povahou nedokázala fungovat s mužem, jehož hlava se otáčí za jakoukoli ženou jako periskop ponorky při vyhlížení nepřítele. Vzala jsem si dvě tabletky na uklidnění, abych na palubě letadla nezpanikařila a neudělala ostudu.

Mezipřistání jsme měli v Římě. Po hodině čekání následoval přímý a díky bohu jen hodinový let na Sicílii. V Itálii jsem byla naposledy, když mi bylo šestnáct, a od té doby jsem o tamních obyvatelích neměla zrovna nejlepší mínění. Italové byli hluční, neomalení a nemluvili anglicky. Angličtina pro mě byla skoro jako mateřský jazyk. Po tolika letech strávených v hotelových řetězcích jsem v angličtině dokonce někdy i přemýšlela.

Když jsme konečně přistáli na letišti v Katanii, slunce už zapadalo. Chlapík z půjčovny aut obsluhoval zákazníky pomalu, uvízli jsme ve frontě na celou hodinu. Nervozita hladového Martina se podepsala i na mně, a tak jsem se rozhodla rozhlédnout se trochu po okolí a něco málo z něj uvidět. Vyšla jsem z klimatizované haly a zaplavilo mě strašné horko. V dálce bylo vidět kouřící Etnu. Ten pohled mě překvapil, i když jsem věděla, že je tahle sopka aktivní. Při chůzi jsem se dívala přímo před sebe, takže jsem si nevšimla, že chodník končí, a v tu chvíli se přede mnou objevil obrovský Ital, jako by vyrostl ze země, a já o něj málem zakopla. Zarazila jsem se na místě pět centimetrů od něj a muž se ani nepohnul, jako kdyby si ani nevšiml, že jsem mu málem přistála na zádech. Z letištní budovy spěšně vycházeli nějací muži v tmavých oblecích a tenhle vypadal, jako by je eskortoval. Nečekala jsem, až přejdou, otočila jsem se na patě, zamířila zpátky k půjčovně a modlila se přitom, aby bylo auto už připravené. Když jsem se blížila k budově, projela kolem mě tři černá SUV. Zdálo se, že prostřední z nich zpomaluje, jak mě míjelo, ale přes černá okenní skla nebylo vidět dovnitř.

„Lauro!“ slyšela jsem volat Martina, který držel v ruce klíčky od auta. „Kde vězíš? Jedeme!“

Hilton Giardini Naxos nás přivítal monstrózní vázou ve tvaru hlavy, v níž stály obrovské bílé a růžové lilie. Jejich vůně se linula po celé impozantní vstupní hale hotelu, bohatě zdobené zlatem.

„No tedy, miláčku,“ otočila jsem se s úsměvem k Martinovi. „Úplný Ludvík XVI. Zajímalo by mě, jestli bude v koupelně vana se lvími tlapami.“

Všichni jsme se zasmáli, protože každý z nás čtyř měl přesně ten samý pocit. Hotel nebyl tak luxusní, jak by měl být podnik, který je součástí řetězce Hilton. Měl spoustu nedostatků a můj trénovaný zrak profesionála z oboru je okamžitě zaznamenal.

„Hlavně aby tam byla pohodlná postel a vodka a aby nám vyšlo počasí,“ dodal Michal. „Na tom ostatním až tak nesejde.“

„Já zapomněla, že je to další závislácký výlet. Opravdu mě mrzí, že nejsem alkoholik jako ty,“ odpověděla jsem s předstíraným kyselým výrazem ve tváři. „Mám hlad, naposledy jsem jedla ve Varšavě. Můžeme si pospíšit a vyrazit do města na večeři? Už přímo cítím chuť pizzy a vína.“

„Pravila abstinentka závislá na vínu a šampaňském,“ rýpl si Martin a vzal mě kolem ramen.

Všichni jsme měli podobný vlčí hlad, takže jsme bleskurychle vybalili kufry a po patnácti minutách se sešli na chodbě před našimi pokoji.

Protože jsem měla tak málo času, nestačila jsem se pořádně nachystat na odchod, ale už cestou do pokoje jsem se v duchu prohrabávala kufrem a uvažovala, co je nejmíň pomačkané. Vzala jsem si dlouhé černé šaty s kovovými aplikacemi na zádech, černé žabky, koženou kabelu s černými střapci, zlaté hodinky a do uší velké zlaté kruhy. Ve spěchu jsem si přejela oči černou tužkou, na řasy nanesla řasenku, abych upravila to, co z ní zbylo po cestě, a lehce si přepudrovala obličej. Na odchodu z pokoje jsem ještě popadla lesk se zlatými třpytkami a po paměti, bez zrcadla, si s ním potřela rty.

Karolína a Michal mě na chodbě uvítali překvapeným pohledem. Byli přesně v těch samých šatech, ve kterých cestovali.

„Lauro, řekni mi, jak se ti povedlo se převléknout, nalíčit se a vypadat, jako by ses na to chystala celý den?“ zamumlala Karolína cestou k výtahu.

„No,“ pokrčila jsem rameny. „Vy máte talent na pití vodky a já se umím celý den v duchu připravovat, abych pak ve skutečnosti byla hotová za patnáct minut.“

„Dobrá, tak se přestaň chlubit a pojďme se napít,“ zabručel Martin rozhodným tónem.

Všichni čtyři jsme prošli hotelovou halou k východu.

V noci bylo letovisko Giardini Naxos krásné a malebné. Úzké uličky pulzovaly životem a hudbou, byly plné mladých lidí a matek s dětmi. Sicílie začíná žít teprve v noci, protože přes den je tu nesnesitelné vedro. Došli jsme až do přístavu, což byla v tuto dobu nejrušnější část města. Po promenádě se tu táhly desítky restaurací, barů a kaváren.

„Umírám hlady, tady si sednu a ani se nehnu,“ řekla Karolína.

„A mě zabije nedostatek alkoholu v krvi. Podívejte na tohle místo, to bude pro nás ideální,“ ukázal Michal prstem na restauraci na pláži.

Tortuga byla elegantní restaurace s bílými křesly, pohovkami ve stejné barvě a se skleněnými stoly. Všude hořely svíčky a místo střechy se nad hlavami táhla obrovská blankytně modrá lodní plachta, která se třepotala ve větru a vytvářela dojem, že se celý podnik vznáší ve vzduchu. Boxy s jednotlivými stoly od sebe oddělovaly dřevěné konstrukce z kulatých dřevěných klád, k nimž byla připevněna provizorní plátěná stříška. Okouzlující místo, působící velmi lehce a svěže. Přestože ceny tu měli poměrně vysoké, bylo v restauraci dost rušno. Martin mávl rukou na číšníka, ten nás za pár euro všimného usadil na pohodlné pohovky a už jsme si procházeli menu. Já ve svých šatech ani trochu nesplynula s okolím. Přišlo mi, jako by se všichni dívali jen na mě, protože uprostřed vší té bělosti jsem zářila jako černá žárovka.

„Připadá mi, že na mě všichni koukají, ale kdo mohl vědět, že budeme večeřet ve džbánu mléka,“ zašeptala jsem Martinovi do ucha s hloupým, omluvným úsměvem.

Bedlivě se rozhlédl kolem, pak se ke mně naklonil a zašeptal: „To trochu přeháníš, zlato, a kromě toho vypadáš nádherně, tak je nech, ať si civí.“

Ještě jednou jsem se podívala po lokále. Zdálo se, že mi nikdo nevěnuje pozornost, ale stejně jsem se nedokázala zbavit pocitu, že mě někdo neustále sleduje. Pokusila jsem se vytěsnit další duševní poruchu zděděnou po matce, našla v menu svou oblíbenou grilovanou chobotnici, přidala růžové prosecco a byla jsem připravena na objednávku. Číšník byl sice Sicilián, ale pořád Ital, což znamenalo, že nemůžeme očekávat rychlou obsluhu a chvíli si počkáme, než se mu uráčí přijít k našemu stolu.

„Musím si odskočit,“ řekla jsem a rozhlédla se do všech stran.

V rohu vedle hezkého dřevěného baru byly malé dveře, tak jsem k nim zamířila. Prošla jsem jimi, ale za nimi byla bohužel jen myčka nádobí. Otočila jsem se, abych se vrátila zpět, a střetla se s osobou, která se vynořila přede mnou. Vyjekla jsem, když moje hlava narazila na pevné mužské tělo. Svraštila jsem čelo, promnula si ho rukou a pak vzhlédla. Přede mnou stál vysoký, pohledný Ital. Neviděla jsem ho už náhodou někde? Jeho ledový pohled mnou projel skrz naskrz. Zíral na mě svýma skoro černýma očima a já se nemohla ani pohnout. Bylo na něm něco, co mě tak děsilo, že jsem na pár vteřin úplně vrostla do země.

„Nejspíš ses ztratila,“ řekl příjemnou, plynulou angličtinou s britským přízvukem. „Když mi prozradíš, co hledáš, pomůžu ti.“

V úsměvu mi ukázal rovné, bílé zuby, položil mi dlaň mezi lopatky a doprovodil mě zpět ke dveřím, kudy jsem sem vešla. Když jsem ucítila jeho dotek na holé kůži, celým tělem mi proběhl mráz, což mi ztěžovalo chůzi. Byla jsem tak ochromená, že se mi angličtina vykouřila z hlavy. Jen jsem se usmála, nebo spíš zašklebila, a vydala se k Martinovi, protože v tom emocionálním zmatku jsem úplně zapomněla na to, proč jsem vstala z pohovky. Společnost u stolu do sebe nalévala alkohol – měli za sebou první rundu a už si objednávali další. Dopadla jsem na pohovku, chopila se své sklenky prosecca a naráz ji celou vypila. Mezitím, aniž bych ji odtrhla od úst, jsem číšníkovi jasným gestem naznačila, že ji budu potřebovat doplnit.

Martin na mě pobaveně pohlédl.

„Notoriku! A pak že mám já problémy s alkoholem!“

„Prostě se mi nějak zachtělo pít,“ odpověděla jsem trochu vláčným hlasem po tom náporu prosecca.

„Myslím, že se tu na toaletě dějí nějaká kouzla, když tě to tak sebralo, zlato.“

Při těchto slovech jsem se nervózně rozhlížela po Italovi, který mi tak roztřásl kolena, jako když jsem s čerstvým řidičákem poprvé sedala na motorku. Bylo snadné najít ho uprostřed vší té bílé, protože byl oblečený jako já, vůbec nesplýval s okolím. Měl na sobě černé plátěné kalhoty volného střihu, černou košili, zpod které vykukoval dřevěný růženec, a černé mokasíny. I když jsem ho viděla jen chvíli, ten obrázek se mi vryl do paměti.

„Lauro!“ vytrhl mě z pátrání Michalův hlas. „Neprohlížej si pořád všechny ty lidi, radši se napij.“

Ani jsem si nevšimla, že se na stole objevila další sklenice šumivého pití. Rozhodla jsem se, že budu růžovou tekutinu jen pomalu usrkávat, i když jsem měla chuť ji do sebe obrátit jako předešlou sklenici, protože se mi nohy pořád ještě třásly. Pak nám naservírovali jídlo a my se na něj dychtivě vrhli. Chobotnice byla výborná, obložená jen sladkými rajčaty. Martin si pochutnával na gigantickém kalamárovi, nakrájeném na kousky a podávaném s česnekem a koriandrem.

„Sakra!“ vykřikl Martin a vyskočil z pohovky. „Víte, kolik je hodin? Už je po půlnoci, takže, Lauro! Hodně štěstí, zdraví…“ Karolína a Michal také vstali a začali vesele, hlasitě a velmi polským stylem zpívat písničku k mým narozeninám. Ostatní hosté v restauraci se na ně zvědavě zadívali a pak se přidali ke sborovému zpěvu v italštině. Restaurací se rozezněl hlasitý potlesk a já bych se nejradši propadla do země. Tahle písnička patří k těm, které z duše nesnáším. A nejspíš nejsem sama. Nikdo neví, co má během ní dělat – zpívat, tleskat, na všechny se usmívat? Všechny varianty jsou stejně špatné a při všech vypadáte jako úplný idiot. S hraným přiopilým úsměvem jsem vstala z pohovky, všem zamávala, uklonila se a poděkovala za přání.

„Musel jsi mi tohle udělat?“ sykla jsem na Martina s úsměvem. „Připomínat mi, že jsem stará, to od tebe není moc hezké. A navíc, proč do toho zatahovat všechny ty lidi?“

„To víš, miláčku, říkat pravdu do očí je vždycky riskantní. Ale jako bolestné a na zahájení dnešní oslavy jsem aspoň objednal tvoje oblíbené pití.“

Sotva domluvil, objevil se číšník, držel kbelík se šampaňským Moët & Chandon Rosé a čtyři sklenice.

„Zbožňuju ho!“ vykřikla jsem, poskočila na pohovce a zatleskala rukama jako malé děvčátko.

Moje radost neunikla pozornosti číšníka. Usmál se na mě, když stavěl na stůl kbelík s lahví.

„Takže, na tvoje zdraví!“ řekla Karolína a zdvihla sklenku. „Na tebe, abys našla to, co hledáš, měla to, co chceš, a byla tam, kde chceš být. Ať žiješ do sta let!“

Přiťukli jsme si a vypili sklenice do dna. Když jsme lahev dopili, už jsem opravdu musela jít na toaletu – tentokrát jsem se rozhodla obrátit se o pomoc na personál. Číšník mi ukázal směr, kudy mám jít. Po půlnoci se restaurace změnila na noční klub, barevné osvětlení úplně změnilo její charakter. Bílý, elegantní, skoro sterilní interiér najednou vybuchoval barvami. Teď už dávala všudypřítomná bílá úplně jiný smysl, prostor tak díky světlu mohl získat jakoukoli barvu. Procházela jsem mezi davem lidí na toaletu a znovu se dostavil ten zvláštní pocit, že jsem sledována. Zastavila jsem se a rozhlédla se po okolí. Na pódiu, opřený o sloupek jednoho z boxů, stál muž v černém a přejížděl po mně mrazivým pohledem. Klidně, bez jakýchkoli emocí, si mě prohlížel od hlavy až k patě. Vypadal jako typický Ital, ale zároveň i jako nejméně typický muž, jakého jsem kdy v životě viděla. Neposlušné kadeře černých vlasů mu spadaly do čela, na tváři měl pečlivě upravené několikadenní strniště, plné, dokonale tvarované rty jako by byly přímo stvořeny k tomu, aby potěšily ženu. Zrak měl chladný a pronikavý, jako divoké zvíře, které se chystá zaútočit. Teprve když jsem ho viděla z dálky, uvědomila jsem si, že je vysoký. O dost převyšoval ženy, které stály poblíž něj, musel mít nejmíň metr devadesát. Nevím, jak dlouho jsme se tak na sebe dívali. Připadalo mi, jako kdyby se čas zastavil. Ze strnulosti mě vytrhl až nějaký kolemjdoucí, který do mě vrazil ramenem. Protože jsem během zírání na toho hezouna ztuhla jako prkno, zapotácela jsem se na jedné noze a upadla na podlahu.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Černý, který se vedle mě zjevil jako duch. „Kdybych neviděl, že to tentokrát nebyla tvoje vina, skoro bych si myslel, že padáš na muže schválně, abys upoutala pozornost.“

Pevně mě vzal za loket a zvedl ze země. Byl překvapivě silný, zvládl to tak snadno, jako bych vůbec nic nevážila. Tentokrát jsem se rychle vzpamatovala a alkohol, bublající v žilách, mi dodal odvahu.

„A to vždycky děláš zeď nebo jeřáb?“ zabručela jsem a snažila jsem se na něj podívat co nejchladněji.

Trochu se ode mě odtáhl a pořád na mě zíral, jako by nemohl uvěřit, že jsem skutečná.

„Pozoruješ mě celý večer, že je to tak?“ zeptala jsem se podrážděně. „Jsem sice trochu paranoidní, ale tušení mě nikdy nezklame.“

Muž se ušklíbl, jako kdybych se mu vysmívala.

„Pozoruju klub,“ odpověděl. „Kontroluju obsluhu, spokojenost hostů a hledám ženy, které potřebují zeď nebo jeřáb.“

Ta odpověď mě pobavila, ale zároveň zmátla.

„Takže děkuju za to, že jsi jeřáb, a přeju ti pěkný večer,“ vrhla jsem na něj provokativní pohled a vyrazila směrem k toaletě. Když zůstal stát, vydechla jsem úlevou. Tentokrát jsem aspoň nebyla za úplného pitomce a dokázala i promluvit.

„Na shledanou, Lauro,“ zaslechla jsem.

Ohlédla jsem se, ale za mnou byl jen bavící se dav. Černý zmizel.

Odkud zná moje jméno? Poslouchal náš rozhovor u stolu? Nemohl být tak blízko, viděla bych ho, cítila. Karolína mě vzala za ruku.

„Běž, nebo se na ten záchod vůbec nedostaneš a zůstaneme tu navždycky.“

Vrátily jsme se ke stolu a na jeho skleněné desce stála další lahev šampaňského.

„No tedy, miláčku, to jsou dnes opravdu bohaté narozeniny,“ řekla jsem se smíchem.

„Myslel jsem, žes ji objednala ty,“ odpověděl Martin překvapeně. „Už jsem zaplatil a chtěli jsme se vydat někam dál.“

Rozhlédla jsem se po klubu. Bylo mi jasné, že ta lahev není žádná náhoda a že mě můj záhadný známý stále sleduje.

„Nejspíš je to dárek od restaurace. Po takovém sborovém zpěvu k narozeninám nemohli udělat nic jiného,“ zasmála se Karolína. „No, když už je tady, pojďme se napít!“

Neklidně jsem se vrtěla na pohovce, dokud jsme lahev nedopili, a přemýšlela, kdo je ten muž v černém, proč se na mě pořád dívá a odkud zná moje jméno.

Po zbytek večera jsme se potloukali od klubu ke klubu. Do hotelu jsme se vrátili až za svítání.

Probudila mě příšerná bolest hlavy. To ten moët… Miluju šampaňské, ale při kocovině, kterou po něm mám, se mi může rozskočit hlava. Kdo normální se opíjí šampusem? Sebrala jsem zbytek sil, vstala z postele a odpotácela se do koupelny. V kosmetické taštičce jsem našla prášky proti bolesti, spolkla tři a vrátila se zpátky pod peřinu. Když jsem se po několika hodinách vzbudila, Martin tam nebyl, bolest hlavy zmizela a otevřeným oknem byla slyšet hlučná zábava u bazénu. Jsem na dovolené, takže musím vstát a jít se opalovat. Motivována touto myšlenkou jsem se rychle osprchovala, oblékla si šaty a za půl hodiny jsem byla připravena vyrazit na pláž.

Michal s Karolínou lenošili u bazénu a popíjeli vychlazené víno.

„Medicína,“ řekl Michal a podal mi plastový kelímek. „Sorry za ten plast, ale sama víš, jaké jsou předpisy.“

Víno bylo lahodné a příjemně studené, takže jsem kelímek ochotně vyprázdnila.

„Neviděli jste Martina? Když jsem se probudila, byl už pryč.“

„Pracuje v hotelové hale, signál Wi-Fi byl na pokoji moc slabý,“ vysvětlila Karolína.

Jak jinak – nejlepší přítel počítač, oblíbená milenka práce, pomyslela jsem si, když jsem uléhala na lehátko. Zbytek dne jsem strávila ve společnosti laškujících snoubenců. Michal jejich milostnou předehru občas vyšperkoval slovy: „Ty kozy!“

„Nedáme si oběd?“ zeptal se pak. „Zajdu pro Martina. Co je to za dovolenou, když pořád dřepí na židli a civí do monitoru?“

Vstal z lehátka, natáhl si tričko a zamířil ke vchodu do hotelu.

„Občas už toho mám plné zuby,“ obrátila jsem se ke Karolíně a ona na mě hleděla svýma velkýma očima. „Nikdy nebudu nejdůležitější. Důležitější než práce, než kolegové nebo zábava. Mám dojem, že je se mnou, protože nemá na práci nic lepšího, a vyhovuje mu to tak. Je to trochu jako mít psa – mazlíš se s ním, když chceš, hraješ si s ním, když chceš, ale když o jeho společnost nestojíš, prostě ho odeženeš, protože on je tu pro tebe, ne ty pro něj. Martin se doma víc baví se svými kamarády na Facebooku než se mnou, a o posteli radši nemluvit.“

Karolína se otočila a opřela se o loket.

„Víš, Lauro, ale to tak ve vztahu prostě je, že touha časem slábne.“

„Ale ne po roce a půl… Vlastně ani ne po roce a půl. Jsem hrbatá? Je se mnou něco v nepořádku? Je na tom něco špatného, že mám chuť si zašukat?“

Karolína se smíchem vyskočila z lehátka a zatahala mě za ruku.

„Myslím, že se potřebujeme napít, protože stěžováním nic nezměníš. Podívej, kde jsme! Je tu nádherně, ty jsi štíhlá a krásná. Pamatuj si – když to nebude s tímhle, bude to s někým jiným. Pojď!“

Přehodila jsem přes sebe lehkou květovanou tuniku, šátek na hlavě smotala do turbanu, oči si zakryla svůdně vypadajícími brýlemi od Ralpha Laurena a následovala Karolínu do baru v hotelové lobby. Moje společnice šla do pokoje, aby si tam nechala tašku a poptala se, jak to vypadá s obědem, protože jsme v hale naše partnery nenašly. Přešla jsem k baru a kývla na barmana. Požádala jsem o dvě sklenky chladného prosecca. Ano, přesně tohle jsem potřebovala.

„Jen tohle?“ zaslechla jsem za zády mužský hlas. „Myslel jsem, že dáváš přednost moëtu?“

Otočila jsem se a v ten moment ztuhla, neschopná pohybu. Znovu stál přede mnou. Dnes už ale nebyl v černém. Měl na sobě bílé plátěné kalhoty a světlou košili s rozhalenkou, která zvýrazňovala jeho opálenou pleť. Sundal si z nosu brýle a ještě jednou mě probodl ledovým pohledem. Italsky promluvil na barmana, který mě od jeho příchodu do baru úplně ignoroval, stál v pozoru a čekal, co mu můj pronásledovatel nařídí. Skrytá za tmavými brýlemi jsem tentokrát byla velmi odvážná, velmi rozzlobená a s velkou kocovinou.

„Proč mám neodbytný pocit, že mě sleduješ?“ zeptala jsem se a založila si ruce na hrudi. Zvedl pravou dlaň a pomalu mi posunul brýle po nose, aby mi viděl do očí. Cítila jsem, jako by mi někdo sejmul štít, který mě ochraňoval.

„To není pocit,“ řekl a zadíval se mi hluboko do očí. „A taky to není náhoda. Všechno nejlepší k dvacátým devátým narozeninám, Lauro. Ať je příští rok tím nejlepším ve tvém životě,“ zašeptal a jemně mě políbil na tvář.

Byla jsem tak zmatená, že jsem ze sebe nemohla vypravit ani hlásku. Jak může vědět, kolik mi je? A jak mě sakra našel na druhém konci města? Z myšlenek mě vytrhl hlas barmana, otočila jsem se k němu. Položil přede mě lahev růžového moëtu a malý barevný košíček, ve kterém stála zapálená svíčka.

„K sakru!“ ohlédla jsem se po Černém, ale ten jako by se rozplynul ve vzduchu.

„To je ale pěkné,“ řekla Karolína a přistoupila k baru. „Měla to být sklenka prosecca, a je z toho lahev šampaňského.“

Pokrčila jsem rameny a nervózním pohledem se rozhlížela po hale, abych našla Černého, ale propadl se do země. Vytáhla jsem z peněženky kreditku a podala ji barmanovi. Ten ji lámanou angličtinou odmítl přijmout a tvrdil, že účet byl už vyrovnán. Karolína se na něj zářivě usmála, popadla kyblík s lahví a zamířila k bazénu. Sfoukla jsem svíčku na košíčku a následovala ji. Byla jsem naštvaná, zmatená a zaujatá. Hlavou se mi honily nejrůznější scénáře na téma, kdo by mohl být ten tajemný muž. První, co mi můj mozek podsunul, bylo, že je to úchylný stalker. Neodpovídalo to ale tak docela obrazu pohledného Itala, který před svými fanynkami mizí, místo aby je pronásledoval. Vzhledem k tomu, že měl na sobě drahé boty a značkové oblečení, nebude to žádný chuďas. A zmínil se o nějaké kontrole hostů v restauraci. Nabízela se tedy teorie, že je manažerem v podniku, který jsme navštívili. Ale co dělal v hotelu? Zavrtěla jsem hlavou, jako bych z ní chtěla vytřást myšlenky, a natáhla se po sklenici. Proč se o to vůbec zajímám? pomyslela jsem si a napila se. Nejspíš to byla absolutní náhoda a já si jen něco bláznivého namlouvám.

Poté, co jsme vyprázdnily lahev, objevili se naši muži. Byli v rozverné náladě.

„Tak co, dáme oběd?“ zeptal se Martin vesele.

V hlavě mi hučelo po vypitém šampaňském, dnešním i včerejším. Dopálila mě jeho bezstarostnost a vyštěkla jsem:

„Do prdele, Martine! Mám narozeniny, a ty na celý den zmizíš, je ti úplně jedno, co dělám nebo jak se cítím, a teď se tu objevíš a zajímáš se jen o oběd? Mám toho dost! Mám dost toho, že je to vždycky jen podle tebe, jak to chceš a jak říkáš, že by to mělo být. Nikdy pro tebe nejsem to nejdůležitější. Navíc oběd už byl před pár hodinami, teď je čas na večeři!“

Popadla jsem tuniku a tašku a skoro se rozeběhla ke vchodovým dveřím hotelu. Přeběhla jsem chodbou a ocitla se venku na ulici. Cítila jsem, jak se mi do očí valí slzy, které už dlouho nedokážu zadržet. Nasadila jsem si brýle a vydala se na cestu.

Ulice Giardini vypadaly malebně. Kolem chodníků se táhly záhony poseté květinami, domy byly výstavné a udržované. Ale v tomhle rozpoložení jsem si bohužel krásu tohoto místa nemohla náležitě užít. Připadala jsem si strašně osamělá. V jednu chvíli jsem si uvědomila, že mi slzy stékají po tvářích, skoro jsem běžela a vzlykala přitom – jako bych chtěla před něčím utéct.

Slunce už měnilo barvu do oranžové a já pořád chodila po ulicích. Když pominul prvotní nával vzteku, cítila jsem, jak mě bolí nohy. Moje sandálky na klínku, i když krásné, nebyly zrovna vhodné na maraton. Zahlédla jsem typickou malou italskou kavárnu, připadala mi jako ideální místo k odpočinku, protože jednou z položek v nabídce byl i sekt. Usadila jsem se venku a sledovala klidnou hladinu moře. Starší paní mi donesla sklenici bublinek, mluvila na mě italsky a hladila mě po ruce. Bože, aniž bych rozuměla jedinému slovu, věděla jsem, že mluví o tom, jak beznadějné to někdy může být s muži a jak nestojí za naše slzy. Seděla jsem tam a dívala se na moře, dokud se nesetmělo. Po takovém množství alkoholu bych normálně nevstala ze židle, ale dala jsem si mezi popíjením vynikající pizzu quattro formaggi, což na bolest zafungovalo líp než šumivé víno, a tiramisu staré paní předčilo i to nejlepší šampaňské.

Cítila jsem se připravena vrátit se a čelit tomu, co jsem po sobě zanechala, když jsem utekla. Klidně jsem kráčela směrem k hotelu. Ulice, jimiž jsem procházela, byly téměř liduprázdné, ležely už dost daleko od moře i hlavní promenády. V jednu chvíli kolem mě projela dvě SUV. Napadlo mě, že jsem podobná auta viděla už předtím, když jsem čekala před půjčovnou na letišti.

Noc byla horká, já opilá, moje narozeniny končily a vůbec všechno bylo jinak, než by mělo být. Došla jsem na konec chodníku, otočila jsem se a zjistila, že nevím, kde jsem. Do háje, to je ten můj mizerný orientační smysl. Rozhlédla jsem se kolem sebe a jediné, co jsem viděla, byla oslepující světla blížících se aut.

Kapitola II

Když jsem otevřela oči, byla noc. Podívala jsem se po místnosti a uvědomila si, že nemám ani tušení, kde jsem. Ležela jsem v obrovské posteli, osvětlené jen světlem lucerny. Bolela mě hlava a chtělo se mi zvracet. Co se to sakra stalo a kde to jsem? Snažila jsem se vstát, ale neměla jsem na to dost sil, jako kdybych vážila tunu, nezvedla bych ani hlavu z polštáře. Zavřela jsem oči a opět usnula.

Probudila jsem se znovu a stále byla tma. Nevěděla jsem, jak dlouho jsem spala, že by to už byla další noc? Nikde nebyly žádné hodiny a neměla jsem tu ani svou kabelku, ani mobil. Tentokrát jsem už dokázala vstát a posadit se na okraj postele. Všimla jsem si, že na nočním stolku stojí lampička. Jakmile její světlo zalilo pokoj, uvědomila jsem si, že místo, na kterém se nacházím, bude pravděpodobně dost staré a mně zcela neznámé.

Mohutné okenní rámy byly bohatě zdobené a před masivní dřevěnou postelí stál velký kamenný krb – něco takového jsem do té doby vídala jen ve filmech. Starobylý trámový strop dokonale ladil s barvou okenních rámů. Pokoj byl útulný, elegantní a velmi italský. Přistoupila jsem k oknu a pak vyšla na balkon s výhledem do překrásné zahrady.

„To je skvělé, že jste už vzhůru.“

Při těchto slovech jsem ztuhla a srdce mi skočilo až do krku. Otočila jsem se a uviděla mladého Itala. O tom, že to byl Ital, nemohlo být pochyb, prozradil ho jeho přízvuk, když mluvil anglicky. Také jeho vzhled tomu napovídal. Nebyl zrovna vysoký, asi jako dvě třetiny všech Italů, které jsem kdy viděla. Měl dlouhé tmavé vlasy, spadající na ramena, jemné rysy a výrazná ústa. Dalo by se říct, že je to hezký kluk – byl dokonale oblečený, ale i v bezvadném elegantním obleku vypadal pořád jako teenager. Očividně ale posiloval, a to docela dost, ramena měl ke své postavě neúměrně široká.

„Kde jsem a proč tu jsem?“ řekla jsem rozzuřeně a namířila si to k němu.

„Prosím, osvěžte se. Brzy se pro vás vrátím a pak se všechno dozvíte,“ odpověděl, odešel a zavřel za sebou dveře. Bylo to, jako by přede mnou utekl, přestože jsem to byla já, kdo byl z téhle situace vyděšený.

Pokusila jsem se otevřít dveře, ale buď byly samozamykatelné, nebo mě tu uvěznil on. Polohlasně jsem zaklela. Cítila jsem se úplně bezmocná.

Vedle krbu byly ještě jedny dveře. Rozsvítila jsem a uviděla naprosto fantastickou koupelnu. Uprostřed stála obrovská vana, v jednom rohu toaletní stolek, vedle něho velké umyvadlo se zrcadlem a na druhém konci koupelny sprchový kout, do kterého by se hravě vešla celá fotbalová jedenáctka. Neměl stěny ani dolní vaničku, bylo tam jen sklo a podlaha s jemným mozaikovým vzorem. Koupelna byla tak velká jako celý Martinův byt, ve kterém jsme spolu bydleli. Martin… Nejspíš má o mě strach. Nebo možná nemá, možná je rád, že ho konečně nikdo neobtěžuje svou přítomností. Znovu mě popadl vztek, tentokrát společně s obavami.

Stoupla jsem si k zrcadlu. Vypadala jsem výjimečně hezky, byla jsem opálená a řekla bych, že i pořádně odpočatá, protože tmavé kruhy pod mýma očima zmizely. Pořád jsem na sobě měla černou tuniku a plavky jako v den svých narozenin, když jsem vyběhla z hotelu. Jak se mám obejít bez svých věcí? Svlékla jsem se, osprchovala, sundala z věšáku nadýchaný bílý župan a usoudila, že jsem dostatečně osvěžena.

Když jsem zkoumala pokoj, ve kterém jsem se probudila, a hledala něco, co by mi napovědělo, kde jsem se to ocitla, dveře ložnice se otevřely. Stál v nich znovu ten mladý Ital a gestem ruky mi naznačil, kudy mám jít. Šli jsme společně dlouhou chodbou, zdobenou květinovými vázami. Dům byl ponořený do šera, osvětlovaly ho jen pouliční lucerny skrz četná okna. Procházeli jsme bludištěm chodeb, dokud se muž nezastavil u jedněch dveří a neotevřel je. Jakmile jsem překročila práh, zamkl mě uvnitř, aniž by sám vešel. Místnost vypadala jako knihovna, stěny měla obložené policemi plnými knih a obrazy v těžkých dřevěných rámech. Uprostřed místnosti hořel další nádherný krb, kolem něhož stála tmavě zelená měkká křesla s množstvím zlatých polštářů. Vedle jednoho křesla byl stolek s kbelíkem na šampaňské. Při pohledu na něj jsem se celá otřásla. Po nedávné šílené jízdě nebyl alkohol zrovna to, co bych teď potřebovala.

„Posaď se, prosím. Špatně jsi snášela uspávací prostředek, nevěděl jsem, že máš problémy se srdcem,“ uslyšela jsem mužský hlas a uviděla postavu stojící na balkoně, zády ke mně.

Ani jsem se nepohnula.

„Lauro, sedni si do křesla. Naposledy tě o to žádám, pak tě k tomu budu muset přimět silou.“

Ve spáncích mi pulzovala krev, slyšela jsem, jak mi buší srdce, a myslela jsem, že omdlím. Před očima se mi začalo zatemňovat.

„Proč mě sakra neposloucháš?“

Postava z balkonu ke mně zamířila a stačila mě popadnout za ramena dřív, než jsem se mohla zhroutit na podlahu. Zamrkala jsem, abych zaostřila. Cítila jsem, jak mě usazuje do křesla a vkládá mi do úst kostku ledu.

„Vycucej ji. Spala jsi skoro dva dny, doktor ti dal kapky proti dehydrataci, ale jistě máš žízeň a není ti nejlíp.“

Poznávala jsem ten hlas, a hlavně ten výrazný přízvuk.

Otevřela jsem oči a setkala se s chladným, zvířecím pohledem. Přede mnou klečel muž, kterého jsem viděla v restauraci, v hotelu, a… ach, bože, i na letišti. Byl oblečený stejně jako v ten den, kdy jsem přistála na Sicílii a narazila do zad urostlého bodyguarda. Měl na sobě černý oblek a černou košili, u krku rozepnutou. Vypadal elegantně a vznešeně. Zuřivě jsem mu vyprskla kostku ledu přímo do tváře.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy 365 dní.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.