Markéta Harasimová

SMRTELNÝ HŘÍCH

Markéta Harasimová

SMRTELNÝ HŘÍCH

Copyright © Markéta Harasimová, www.marketaharasimova.cz,

2021

Motiv na přebalu © Shutterstock

Obálka & sazba © Nakladatelství MaHa

© Alena Laňková

© Petr Obešlo

© Nakladatelství MaHa, www.nakladatelstvi-maha.cz, 2021

ISBN 978-80-88363-25-5

Tato kniha ani její část nesmí být kopírovány, rozmnožovány ani jinak

šířeny bez písemného souhlasu vydavatele.

Nezavírejte oči před zlem, i když je to mnohdy snazší… Naopak, mějte je otevřené. Naslouchání, empatie a podaná ruka mohou zachránit ztracenou duši. Markéta Harasimová

PROLOG

Na semaforu naskočila oranžová a Erika dupla na plyn tak důrazně, až pneumatiky zahvízdaly na rozpáleném asfaltu. Červen teprve začal, ale teploty už běžně atakovaly třicítku a zůstávaly extrémní i teď, v podvečer. Auto připomínalo vysokou pec, ale na to, aby zapnula klimatizaci, byla příliš rozrušená. Vůbec nevnímala, že jí na čele perlí kapičky potu.

Měla jediný cíl – co nejdříve zdolat těch osm kilometrů, které ji dělily od domu rodičů. Také proto se teď řítila ulicemi jako Emerson Fittipaldi a nebrala ohled na dopravní předpisy. Pokud ji zachytí nějaká kamera nebo radar, přijde možná o papíry, ale to nebylo podstatné.

Má na starosti mnohem zásadnější věci. Životně důležité!

Eričin žaludek se zkroutil do uzlíčku a zatlačil na srdce. Niki, její malá sestřička… Byla při tom, když se před deseti lety narodila. To v její náruči – nikoli matčině - ležela krátce poté, co přišla na svět! A přestože spolu nevyrůstaly, cítila k sestře skoro mateřské pouto.

A teď Niki hrozí nebezpečí.

Opravdu jí ublížil? Udělal to, čeho se tak dlouho bála?

Jak jinak…

Zoufale zaúpěla a další zatáčkou prosvištěla stylem kulového blesku. Jen taktak nesmetla cyklistu, který za ní vrávoral na prastarém bicyklu. Proti vlastní vůli zaječela a v poslední chvíli strhla volant, čímž se vyhnula střetu. Opatrně, sakra! Nabádala se. Rychlost není všechno!

Zanedlouho už se vřítila do známé ulice. Ještě několik desítek metrů a bude na místě… konečně se dozví, co si má představit pod těmi mrazivými zprávami.

POMOC!

A pak ještě jedna: Doma

Když na ni z mobilu vyskočila ta dvě slova, málem se skácela k zemi. Nikola jí psala pouze výjimečně a tentokrát bylo jasné, že nejde o omyl ani legrácku. Naopak, bylo to vážné. Zatraceně vážné!

Sešlápla brzdový pedál a současně si odepnula pás. Na spojku zapomněla, takže motor škytl a nedobrovolně zhasl, ale Erika to neřešila. I kdyby auto na místě vybuchlo – tedy až poté, co ho opustí – ani by se neohlédla. Sprintem vyrazila ke známé budově, odemkla a proběhla předsíní. „Niki!“ křikla. „Nikolo, jsi tady?“

Musí tu být! Modlila se v duchu. Co jiného by znamenalo ono ‚doma‘ v té druhé SMS? Proč ale neodpovídá? V jakém je stavu?

Eričino srdce se skoro obrátilo kolem své osy. Proletěla přízemím, které se ukázalo zcela liduprázdné, a rovnou zamířila ke schodišti. Vydusala nahoru a rozrazila dveře sestřina pokoje, kde obhlédla podlahu a rozestlanou postel.

Namáhavě polkla, když spatřila zmuchlané dívčí plavky – bikiny a sportovní vršek. Vypadaly, jako by je ze sebe svlékala ve velké rychlosti – jedno ramínko bylo dokonce natržené. A co hůř, když se očima vrátila k lůžku, nemohly Erice ujít výmluvné červené šmouhy na pomačkaném prostěradle. Panenská krev ještě nestačila zaschnout…

Panebože! Takže se nepletla. Honem se zkoncentrovala, aby neomdlela – její zorné pole totiž zúžila bílá mlha. Ne, teď si kolaps nemůže dovolit!

„Niki!“ zavolala znovu a odkašlala si, protože její hlas zněl jako umíráček. Takhle mluvit nesmí, zaručeně tím přivolá tragédii! Přivolá? Vždyť k něčemu strašnému tady už došlo. A na ní je, aby zjistila rozsah škod…

Přešla do ložnice, která se oproti dětskému pokoji zdála nedotčená. Přes rozměrné letiště ležel barevný přehoz a od rána, kdy ji rodiče opustili, zde patrně nikdo nebyl. Tak kde tedy sestra vězí, krucinál?! Erika cítila, jak jí vteřinu od vteřiny slábnou nohy. „Nikolko, tak se ozvi!“

Vrátila se na chodbu a zaznamenala pootevřené dveře od šatny. Cosi ji k nim táhlo, a ona neváhala. Strčila do nich a popaměti rozsvítila. Ve chvíli, kdy stísněný prostor ozářilo žluté světlo žárovky, zaznělo místnůstkou dvojité vyjeknutí.

„Niki?!“ Erika klesla na kolena vedle dívenky, která se tady jen tak halabala zabalená do osušky choulila jako uzlíček neštěstí. „Niki, vnímáš mě?“ naléhala. Hubené prsty se chvěly, prázdné oči byly plné slz a rty připomínaly pergamen. „Nikolko, to jsem přece já,“ pokračovala.

„On… to… on…“ vykoktala Nikola a zpod víček se vyřinuly nové slané potoky. Erika uchopila bezkrevnou ruku a všimla si, že za krátce ostříhanými nehty ulpěla krev.

„Niki, co se stalo?“

„Měla… měla… jsem ti… to říct… Když ses… ptala…“ drkotala Nikola zuby.

Erika zírala do sestřina obličeje a během okamžiku se jí jako bumerang vrátila vlastní minulost. Sedmnáct let zmizelo jako mávnutím kouzelného proutku a ona opět viděla sebe samotnou zhruba v Nikolčině věku. Tenkrát se také třásla a plakala. Bolelo ji tělo a duši zahlcoval všeobjímající stud. Strach. Nejistota. Zmatek.

Když promluvila, sotva pohybovala rty. „Otec? Ublížil ti?“

Nikola přikývla.

„Niki, co ti udělal?“

„On… přišel za mnou do pokoje. Už dřív na mě tak zvláštně sahal, ale teď… Říkal, že… že se před ním nakrucuju… ale já nic takového nedělala, přísahám!“

„Já vím. A co bylo dál? Zase se tě dotýkal?“

Dívka zopakovala předchozí pohyb hlavou.

„Ale to není všechno, je to tak?“

Modré oči divoce zamžikaly. „Ne. Bolelo to… hrozně.“

„Tam dole? Mezi nohama?“

„Jo…“

„On ti tam zasunul… to, co mají kluci v kalhotách jinak než my?“ Nevěděla, jak lépe ten akt popsat, ale holčička pochopila.

„A… ano,“ vzlykla.

Zdusila zuřivou nadávku. „Kde je teď?“

„Nevím… šel… ven. Možná běhat. Řekl mi, abych se… umyla a… převlékla… než se vrátí. Já ale nemů… žu…“

Ten šmejd! Blesklo Eričiným mozkem. Zneužije vlastní dceru a jen tak v klidu vyrazí na ten svůj podělaný jogging? Vztek, nenávist a kruté vzpomínky s ní zacloumaly tak, že málem upadla. Raději se zaměřila na Nikolu. „Je moc dobře, že ses nevykoupala,“ navázala na sestřinu poslední větu. „Máma je pryč celé odpoledne?“

„J… jo. Od rána. Má se dneska vrátit… pozdě… ji.“

Vtom dole bouchly dveře a na dlažbě zadusaly mužské kroky. Otec mířil do kuchyně a cestou si začal vesele pískat. Erice se zatmělo před očima. Chová se úplně normálně, jako by nic! A přitom Nikole právě ukradl dětství! Zmetek!

Lidský odpad, který nemá právo žít.

„Niki, zůstaň tady. Nikam nechoď, ano?“ požádala sestru, aniž pořádně vnímala smysl vyřčených vět. Jednala automaticky, jako robot. „Hned jsem zpátky.“ Opustila šatnu a bleskově zdolala šestnáct schodů do přízemí. Do kuchyně vpadla právě ve chvíli, kdy se otec otočil, aby zjistil, kdo to v domě tak dupe.

„Co tady děláš?“ zeptal se nevzrušeně.

Hutný odpor způsobil, že měla problém pohlédnout mu do tváře, přesto však pod jeho levým okem zaregistrovala dva mělké šrámy. Okamžitě pochopila, že mají souvislost s krví za Nikolinými nehty – stoprocentně se bránila. „Ty hajzle,“ zasyčela. „Bezpáteřní, nechutné prase!“

Otcovy oči se nepatrně rozšířily. „Co prosím?“

„Jenom vyjadřuju, co si o tobě celý život myslím!“ prskla. „Dobytku! Znásilnil jsi Niki! Garantuju ti, že za to půjdeš sedět a nadosmrti nevylezeš z basy, o to se postarám!“

Sjel ji opovržlivým pohledem. „Ty? Taková… nula?“ Posupně se zasmál.

„Nevěříš?“

Odstrčil ji stranou, jako by byla obtížný hmyz, který se mu připletl do cesty. „Promiň, ale nemám náladu poslouchat tvoje urážky.“

„Stůj, já s tebou ještě neskončila! Zaplatíš za to! Za Nikolku i… i za mě!“

„Vážně? A komu chceš co dokázat? Nikola bude mlčet stejně jako ty,“ odvětil s blahosklonným výrazem a obrátil se k Erice zády.

Rozbouřené emoce vykonaly své a ona později nedokázala výstižně popsat, co se v ní v ten moment vlastně odehrávalo. Jednala instinktivně - vyškubla z dřevěného stojánku nůž a vrhla se za otcem. Rozmáchla se a bez jakékoli snahy o cílení zabodla dlouhou čepel do nechráněného boku. Zaslechla výkřik, ale na nic nedbala. Naopak! Vytrhla zbraň z rány a zaútočila podruhé.

Potřetí…

A znovu. Jako nepříčetná.

Nechala toho teprve ve chvíli, kdy bezvládné tělo dopadlo na podlahu. Zrychleně dýchala a zírala do vytřeštěných, mrtvých očí, v jejichž zornicích se odrážel její obličej. Eričiny ruce, podlahu i nábytek potřísnila jasně rudá krev, která se rozlévala také pod ležícím otcem. Byla všude.

Skoncovala jsem s tebou, proběhlo jí myslí, přičemž pocítila téměř euforickou úlevu. Zastavila jsem tě!

Teď už nikomu život nezničíš...

Erika klesla na kolena. Zrůda je pryč, a ona si může po tolika letech konečně oddechnout. Byl to úžasný pocit… Osvobozující!

2000 – 2001

KAPITOLA 1.

„Hele, Gábi, myslíš, že to dáme?“ zeptala se Erika a zastrčila si přitom za ucho uvolněný pramínek blonďatých vlasů. Díky nim působila křehce, skoro až étericky, což nesmazala ani sprška rozverných pih na nose.

„Co jako?“

„No přece, že z nás fakticky budou doktorky.“

„Tak to je snad jasný!“ odvětila Eričina spolužačka a nejlepší kamarádka v jedné osobě. Byla jejím pravým opakem – měla olivovou pleť a tmavé, téměř černé vlasy. „Já budu určitě chirurg, a ty?“

„Ještě nevím, ale líbilo by se mi léčit děti.“

„To je taky dobrý,“ uznala Gábina.

Dívky právě odcházely z hodiny baletu, které braly už třetím rokem, tedy od svých osmi let. Bavilo je to, ale ani jedna z nich neměla ambice stát se profesionální baletkou. Jejich kariérní sny mířily do jiných sfér. Ve škole se řadily mezi žáky s nejlepším prospěchem a podle kantorů měly potenciál dosáhnout na vysokoškolské vzdělání. V jejich věku byla na výběr konkrétního oboru ještě spousta času, ale Erika s Gábinou rády vedly debaty na téma svého budoucího povolání.

Nejprve se chtěly stát učitelkami. Tuhle ideu však opustily poměrně brzo, jelikož je zaujala práce letušek. Tu vystřídala touha pilotovat letadlo, a pak jim zase učarovaly autoritativní policistky. Nyní si už několik měsíců držela prvenství kariéra lékařek. Bílý plášť nebo uniforma operatéra – to bude to pravé ořechové!

„Hlavně si musíme hlídat známky,“ pravila nyní moudře Erika. „Jinak by nás nevzali na gympl a všechno by bylo v háji.“

„Přesně,“ souhlasila spolužačka. „Ale my na to máme!“

„Samo!“ To už docházely k rozcestí, u něhož se obvykle loučily. Erika tady odbočovala doleva a následně proběhla krátkou uličkou k hlavní třídě, kde měla zastávku její tramvaj. Gábina hromadnou dopravu nevyužívala - šlapala pěšky ještě necelý kilometr k sídlišti, na jehož okraji stál dům jejích rodičů.

„Tak čau!“ rozloučila se nyní Erika. „Zítra se uvidíme ve škole.“ Cestou k zastávce mrkla na hodinky – dárek k únorovým narozeninám – a zamyslela se nad tím, jak si poradí s dnešní večeří. Eričina máma dopoledne odjela, aby strávila několik dní s nemocnou babičkou, takže domácnost teď bude ležet na jejích bedrech. Docela se na roli hospodyňky těšila, ačkoli ji péče o kuchyň nebo úklid odvedou od učení a rozečtené knížky. Ale co, ona všechno zvládne! Dávno přece není malá holka.

Naopak! Dokonce jí už začaly růst prsa, a to znamená, že bude co nevidět dospělá. Nemohla se dočkat!

Erika vyběhla po pěti schodech ke vchodu, vylovila zpod mikiny klíč zavěšený na kožené šňůrce a odemkla si. Odložila školní tašku, svlékla bundu a uložila tenisky do botníku. Pak přešla do kuchyně, kde ležel rozpis úkolů od mámy. Takže – dnes musí vyndat prádlo z pračky, rozvěsit ho, a večer pak ohřát předem připravený guláš. Samozřejmě taky umýt nádobí. Paráda – tohle bude hračka!

Nejdříve ze všeho zamířila do suterénu, v němž rodiče nedávno zřídili prádelnu. Vyprázdnila nerezový buben a začala mokré oblečení pečlivě věšet na sušák. Dávala si záležet, takže jí to zabralo skoro půl hodiny, ale s výsledkem byla spokojená. Máma ji pochválí!

Protože čas večeře ještě zdaleka nenastal a táta zatím nedorazil ze své firmy, zapadla do pokojíku. Měla ho ráda – světlý dřevěný nábytek oživovaly dekorace a textilie v odstínech růžové barvy, což byl její vlastní výběr. Máma sice nad sladce pastelovými závěsy a povlečením koulela očima, ale nic z toho dceři nezatrhla. Koneckonců šlo o odměnu za loňské vysvědčení – Erika přinesla samé jedničky. Letos to nebude jiné, opět měla skvěle našlápnuto.

Zauvažovala, že by tento rok mohla dostat CD přehrávač. Nebo má chtít radši discmana? To by možná bylo ještě lepší! Ano, ano, ano! Bude jako frajerka chodit po ulicích se sluchátky na uších a poslouchat všechny své oblíbené písničky. A v noci taky, nikdo ji neuslyší. Jupí, skvělé! Musí si o něj co nejdříve říct.

„Eriko, ahoj!“ zazněl zezdola otcův zvučný hlas. Leknutím skoro nadskočila – byla tak ponořená do natěšených úvah, že jeho příchod vůbec nezaznamenala. Rychle se ale oklepala a odpověděla na pozdrav.

„Čau tati!“ zavolala, zapřela se rukama o koberec a vstala. Blížila se sedmá, nejvyšší čas začít kuchtit. No dobře, ohřívání má do pravého vaření dost daleko, ale důležitý je i tenhle zdánlivě jednoduchý úkon. Komu by chutnal studený nebo připálený guláš? „Večeře bude hned!“ dodala a vyběhla na chodbu.

„Práce kvapná málo platná. Nespěchej,“ varoval ji zezdola otec. „Ještě hlady neumírám.“

Pečlivě si umyla ruce a dala se do díla. Za chvilku už kousky masa ve šťávě probublávaly na sporáku a ona krájela chleba. Ačkoli se snažila, její krajíce nevypadaly zdaleka tak úhledně jako máminy. Vadilo jí, že vyrábí nevzhledné pařezy a umínila si, že začne trénovat. Když už něco dělá, musí to dělat pořádně! No ne? Táta to vždycky říká.

Ač teprve jedenáctiletá, měla v sobě Erika zakořeněnou ctižádost, nejspíš zděděnou po otci. Byla příliš mladá na to, aby si uvědomovala, že jde o vrozené ambice něčeho v životě dosáhnout – už v nízkém věku podvědomě usilovala o to, aby byl výsledek každé její činnosti hodný ocenění.

Nyní se zle mračila na nevinný chleba a nejradši ze všeho by zaběhla do obchodu pro nový pecen, nejlépe předem nakrájený. Jak se na tuhle hrůzu bude tvářit táta?

A právě ten se v tu chvíli zjevil za jejími zády.

„Potřebuješ s něčím pomoct?“ zeptal se.

„Už ne.“ Zvedla jeden z těch nešťastných krajíců do výšky a zamračila se. „Podívej se na to.“

„A jéje!“ hvízdl. „Jako pro dřevorubce.“

„Máma ho pokaždé nakrájí tak pěkně natenko, zato já…“ vymáčkla ze sebe se slzami na krajíčku.

Otec projevil nezvyklou benevolenci. „No, moc se ti to nepovedlo, ale příště už budeš zkušenější. Víš přece, že všechno vyžaduje důsledné opakování a cvik.“

„Slibuju, že se to naučím,“ prohlásila odhodlaně.

„To je dobře,“ pokýval hlavou. „Vyroste z tebe perfekcionistka, po mně. Nepřipaluje se náhodou ten guláš?“ zavětřil pak.

„Já na něj zapomněla!“ vykřikla Erika, vmžiku pustila chleba z hlavy a vrhla se ke sporáku. Nemohla tak zaregistrovat otcův výraz, s nímž ji po celou dobu, co se okolo plotny motala, sledoval. Zamyšlený a se zvláštní jiskrou v očích…

Konečně večeři naservírovala a postavila na stůl plné talíře. „Jak ses dneska měla? Ve škole všechno v pořádku?“ obrátil se otec k Erice, než uchopil lžíci.

„Ano!“ zvedla hrdě bradu. „Dostala jsem jedničku z matiky, a z angliny taky!“ pochlubila se.

„Že se vůbec ptám,“ potřásl hlavou. „Jsem pyšný, že mám tak chytrou dceru!“

„Fakt?“

„No jasně,“ přikývl. „Budu tě muset chválit častěji,“ dodal a pronikavě se na Eriku zadíval. „Nejen za známky.“

„A za co ještě?“ využila příležitosti.

Tiše se zasmál. „Teď jsi zareagovala jako dospělá žena.“

Vyšpulila spodní ret. „Však už skoro dospělá jsem! A třeba dneska dělám všechno, co má jindy na starosti máma.“

„Musím připustit, že ti to celkem jde. Na ten chleba se vykašli,“ podotkl, když spatřil, jakým směrem se stočily její oči. „A teď už jezme, nebo nám to vystydne. Studený guláš nesnáším.“

Později Erika uklidila kuchyň a šla zkontrolovat prádlo, které však zůstávalo stále vlhké. Rozhodla se tedy, že ho nechá na sušáku do rána a vrátila se nahoru. Otec se rozvaloval na gauči, před sebou rozložené noviny, a jedním okem sledoval televizi. Nakoukla do pokoje. „Nechceš třeba uvařit čaj?“ nabídla otci. Vzhlédl k ní přes obroučky brýlí na čtení.

„Ty jsi tedy pozorná, já zírám! A víš, že bych si nějaké pití opravdu dal? Ale radši pivo. Je v lednici,“ požádal Eriku.

„Tak jo.“ Odběhla, vylovila z chladničky orosenou láhev a odloupla víčko. Pak postavila pivo na tác, přidala k němu čistou sklenici a vrátila se do obýváku, kde všechno položila na konferenční stolek.

„Až budu mámě vyprávět, jak jsi mě obskakovala, neuvěří tomu!“ pronesl uznale. „O takovou hospodyňku se jednou muži poperou!“

Erika se zapýřila, a jelikož nevěděla, co na to říct, udělala aspoň piruetu.

„A ještě k tomu jsi pohybově nadaná,“ prohodil a nalil si pivo do sklenice. „Tohle bylo jako z Národního. Ukaž mi ještě něco!“ vybídl dcerku.

„Co třeba?“

„Nechám to na tobě.“ Pohodlně se opřel do křesla, upíjel zlatavý mok a užíval si soukromé baletní představení, do kterého se Erika bez meškání pustila. Střídala poskoky s arabeskami a předvedla i demiplie. Na závěr si nechala ukázkový provaz, za který sklidila potlesk.

„Líbilo?“ ovívala si rukama zrudlé tváře.

„Bylo to parádní! Máš talent.“

„To ani ne, jiné holky jsou o dost lepší. Ale hodně na sobě makám.“

„Což je znát. Tak mi pojď dát pusu na dobrou noc a upaluj do peřin, koukám, že už je dost hodin.“

Polibek před spaním si sice běžně nedávali, ale Erice to připadalo jako hezké zakončení společného večera. Ten se podle ní moc povedl. Otec ji v podstatě za všechno pochválil, takže na sebe mohla být hrdá, a to ji těšilo. Vyskočila ze země, přeběhla k sedací soupravě a líbla tátu na tvář.

Místo, aby jí pusu jednoduše oplatil, přivinul ji k sobě a pohladil po vlasech. Pak jeho ruka sjela k lopatkám a níž k pasu, až se nakonec zastavila na zadečku. Ten několikrát poplácal a přitiskl k sobě dceru ještě o něco víc. Erice na tom nepřišlo nic divného, přestože se obvykle nemazlili.

Po chvilce stisk povolil a ona se tátovi vymanila z náruče. „Tak teda dobrou. Ráno musím vstát dřív, abych stihla složit prádlo - teď je ještě mokré.“

„Ty se v životě neztratíš,“ řekl ochraptělým hlasem a hltavě do sebe hodil několik loků plzně. „Hezky se vyspi.“

„Ty taky!“ Erika za sebou zavřela dveře a vyskákala do patra. Po dnešku se v ní rozlil vítaný pocit, že je jí nejméně dvacet, možná dokonce i pětadvacet let. Nemohla se dočkat, až doopravdy dospěje! Už aby to bylo.

A máma by mohla jezdit pryč častěji. Ona s tátou tvoří sehraný tým, a navíc se naučí postarat o domácnost. Jednou se jí to bude hodit!

***

Gustav v prstech drtil sklenici takovou silou, až bylo s podivem, že pod tím tlakem nepraskla. Jeho tělo stravoval chtíč, a to přímo nezvladatelně. Zatoužil po sexu, a potřeboval ho hned teď!

Bohužel to nešlo. Manželka byla toho času téměř dvě stě kilometrů daleko, čímž pádem měl smůlu. Pomůže si jedině zkušenou pravačkou, jak tomu ostatně bylo častokrát. Helena pracovala v hotelové recepci s třísměnným provozem a v noci bývala mimo domov pravidelně, takže se onanování nevyhnul. Nevadilo mu, jenže… teplé tělo je teplé tělo.

Skoro se roztřásl, když si připomněl to, které před chvílí leželo na jeho hrudi. Drobné, souměrně stavěné a pevné… Dosud dětské, ale s příslibem budoucího ženství. To Erika v něm vzbudila tuhle zuřivou touhu!

Takovou, že mu až zatemňovala mozek.

Mladé dívky mu imponovaly – rád je sledoval na plovárně nebo v létě na ulici. Odhalená stehna a svěží, pučící ňadra… Nevinnost v očích, která ho vzrušovala víc než rafinované svádění dospělých žen.

Jistě, nebyl blázen a své choutky skrýval, zvlášť před vlastní manželkou. Nikdy si ničeho nevšimla, jelikož její sexuální potřeby uspokojoval víc než vrchovatě. Byla podobně náruživá jako on a za celý život nepojala ani náznak podezření, že ho dokážou rozpálit předpubertální děvčátka.

Společnost by ho za něco takového logicky odsoudila, takže si musel dávat pozor. Ale teď...? Erika je zrovna v tom správném věku - splňuje všechno, co ho tolik láká! A má ji na dosah ruky - stačilo by vystoupat po schodech a navštívit ji v pokojíku. Dotknout se teplé pleti, nasát do nosu její vůni… Políbit zakázaný klín!

Hladit partie, které jsou mu zapovězené…

Přivést se k extázi!

Pocítit úzkost jejích útrob… nechat se jimi pohltit!

Erika je už fyzicky dost vyzrálá dost na to, aby mohla mít styk. U mnoha národů ve světě je to přece běžné! Proč by ji měl přenechat někomu jinému?

Na jeden zátah dopil pivo – s přeléváním do sklenice se už nezdržoval – a odhodlaně vstal. Nebude na nic čekat!

O necelou minutu později přešlapoval přede dveřmi na konci chodby a natahoval se po klice. Odvaha ho ale najednou opustila a spolu s ní povadla i dosud pevná erekce. Neslyšně, jadrně zaklel. Copak je až takový srab? Vždyť o nic nejde! Pomazlí se s vlastním dítětem, tím, které sám zplodil. Dalo by se dokonce říct - stvořil. Na to má přece právo, nebo snad ne?

Rozumově si všechno odůvodnil, ale vnitřní našeptávač - tichý hlásek kdesi v jeho hlavě - ho varoval, aby se vrátil dolů.

Vypij ještě jednu plzeň, vyhoň si ptáka a mrkni na nějaký drsný film, nabádal se. Videokazet máš dost, a když na to přijde, můžeš se podívat i na něco pikantnějšího.

Jo, to bude to pravé, rozhodl se nakonec a spustil napřaženou ruku podél těla. Jenže nebylo, a on to věděl. Podvědomě stále myslel na Eriku a její hladkou kůži. Kulatý zadek. Hebké vlasy. Nepatrný náznak ňader, která před chvílí lnula k jeho hrudi.

Byla tak dokonalá.

Jak asi vypadá nahá? Bez šatů už dceru dlouho neviděl, většinou se oblékala u sebe v pokoji a do koupelny chodila také sama. Plavky to nejzásadnější skryjí, a kromě toho od loňského léta přece jen trochu vyzrála.

Tak rád by se na ni podíval… Možná by s tím mohl něco udělat? Koneckonců je její otec… stydět se před ním nemusí. Jen to nějak nenápadně navléct…

Poradí si! A zatím vypomůže fantazie.

Gustavova obrazotvornost se rozjela naplno a žhavé představy ho skoro připravily o rozum. Byly tak živé, že se mu z nich dočista odkrvil mozek.

Opět se vzrušil, a zatímco scházel do přízemí, umínil si, že se hned zítra poohlédne po lechtivých filmech, ve kterých vystupují malá děvčátka. Sežene nějaké kazety, aby ukojil rozbouřené libido. Nebude to zbytečně odkládat! Přitiskl ruku k vyboulenému poklopci a promasíroval ho. Ano, zítřek to jistí!

Teď už ale honem zaleze na záchod a uleví si… jinak mu z toho všeho praskne penis a pak možná i hlava.

***

Školní den utekl rychle, a po vyučování Eriku čekala ještě hodina němčiny. Rodiče trvali na tom, že samotná angličtina je pro život málo, a tak ji přihlásili do odpoledního jazykového kurzu. Erika proti jejich rozhodnutí neprotestovala, učení ji bavilo a navíc jí slovíčka i gramatika lezly do hlavy skoro samy. Měla na řeči přirozený talent a uvažovala, že si do budoucna přibere ještě francouzštinu, která lahodila jejímu sluchu, nebo španělštinu.

Od oběda uplynuly už víc než čtyři hodiny a ona zjistila, že jí dost vyhládlo. Zastavila se tedy u okénka s rychlým občerstvením, protože dostala chuť na párek v rohlíku. Moc často si ho nedopřála, jelikož máma podobný typ stravování zatracovala, ale… máma je teď přece daleko. A žaludek přímo křičí, aby do něj poslala nějakou dobrotu! Erice se sbíhaly sliny, čímž pádem bylo rozhodnuto.

Před ní stál pouze postarší muž s ustupujícími vlasy, který si právě objednával hamburger s dvojitou porcí masa. Otesánek, pomyslela si. Zařadila se za něj, vytáhla růžovou peněženku ve tvaru srdíčka a odpočítala potřebný obnos.

Zatímco čekala, až prodavač obslouží hladového plešouna, přičemž v uzavřené dlani potřásala mincemi, zaslechla hýkavý smích smísený s pokřikem. Ohlédla se a spatřila partičku kluků, které znala – byť letmo - ze školy. Chodili na stejnou základku, ale o dvě třídy výš než ona. Dívali se jejím směrem, gestikulovali a podle všeho kuli nějakou lumpárnu. Raději se od nich odvrátila.

„Hej, malá!“ oslovil ji nejvyšší hoch z celé skupinky – patrně vůdce toho spolku. Nehodlala s ním komunikovat, ale koutkem oka zpozorovala, jak k ní s rukama v kapsách neuspěchaně kráčí. Zbytek bandy se držel v závěsu za jeho zády. „Netvař se, že neslyšíš! Na tebe mluvím,“ pokračoval, když Erika nereagovala. „Ty chodíš do pětky, že jo? Béčko!“

Jenom trhla hlavou, aniž na něj pohlédla. „A co má být?“

To už stál jen malý kousek od ní. „Nic. Jenom jsme se chtěli kouknout,“ ukázal palcem za sebe na své kamarády, „jestli už takhle malejm holkám rostou kozy.“

Nafoukla se. „Pche! Nejsem malá!“

„Fakt ne?“

Erika naštvaně pohodila hlavou. „Ani náhodou!“

Muž s pleší převzal svůj hamburger, krátce po mládeži mrskl očima a s blahosklonným pousmáním se obrátil k odchodu. Mnohem víc než hlouček teenagerů ho zajímala plněná houska, do které se bez meškání zakousl.

„Tak se přesvědčíme, co říkáš?“ zasmál se chlapec a gestem ruky dal znamení svým nohsledům. Než se Erika stačila vzpamatovat, dva z nich po ní skočili a každý pevně uchopil jednu její paži. Během pár sekund ji zatáhli za roh, kde na ně nebylo tolik vidět. Rychle pochopila, že mají za lubem něco nekalého, a rozzuřila se.

„Hej! Nechte toho, pitomci!“ nadávala a pokoušela se jim vykroutit. Neměla však šanci, drželi ji pevně. Poťouchle se pochechtávali a jeden z nich ji přitom štípl do zadku. Nenechala si to líbit a dupla mu na nohu, až zaúpěl bolestí, což Eriku náramně potěšilo.

„Jau, Ivane, ta potvora se brání!“ hudral postižený.

„Tak snad od takovýho vyžlete něco sneseš,“ odtušil přezíravě Ivan. Pak přistoupil k bezmocné Erice a výsměšně se ušklíbl. „Ukážeš nám, co schováváš pod těmi hadry?“

„Nikdy! Kreténe!“

„Ty máš teda kuráž,“ vysmál se jí. „Jenže ti je k ničemu.“ Bez varování popadl spodní lem mikiny a přetáhl ji přes Eričin obličej jako kuklu. Zůstala oslepená a zazmítala sebou, ale měla to marné. A vzápětí ztuhla šokem, protože na hrudi zakryté jen tenkým tričkem ucítila cizí ruce. Nešetrně osahávaly hubený hrudník, a za okamžik se k nim přidaly další, ještě o něco hrubší.

„No, tak teda jako nic moc… Mohlo to bejt o dost lepší. Na Marcelu ze sedmičky fakt nemáš, ta má pořádný melouny,“ prohlásil nakonec Ivan. „To stačilo, pusťte ji,“ přikázal svým kamarádům. Bohudíky ho bez námitek poslechli.

Erika si bleskově upravila oblečení - její tvář přitom planula ponížením. Rovněž zlostí, které byla plná až po okraj! Jak si k ní mohli něco takového dovolit? A nikdo nezasáhl! Ten plešatý chlápek do sebe tlačil hamburger a klidně odešel. A prodavač ze stánku? Vůbec nevystrčil nos! Oba dva ty kluky nechali, aby jí sprostě ubližovali! Nejradši by se rozbrečela, ale tím by se shodila ještě víc. Ne, takovou radost těm hajzlíkům neudělá, ani za nic! Místo toho se bojovně rozkročila.

„Jste debilové.“

„A ty máš nulky kozičky!“ udělal na ni Ivan dlouhý nos. „A vůbec jseš děsně vychrtlá.“ Potom se sklonil, sebral ze země desetikorunu, která jí během zápolení vypadla z dlaně, a zastrčil si ji do kapsy. „Dík,“ zamrkal posměšně, načež zamířil pryč. Zbytek party svého šéfa s pošťuchováním a úšklebky následoval.

Eriku přešla chuť na jídlo a dokonce ji opustil i hlad. Nadhodila si na zádech batoh, popotáhla a vydala se opačným směrem, než kterým odešla skupinka výrostků. Kéž by se jim mohla nějak pomstít! Zlobilo ji, že ani za nic nedokáže připadnout na žádnou vhodnou odvetu. Kromě toho je sama a těch kluků bylo pět. Nepomohla by jí ani Gábina, pořád budou v přesile. A tátu na ně poslat nemůže – považovali by to za bonzáctví a určitě by si na ni někde počíhali, aby vrátili úder. Zbytečně by riskovala.

Tohle je tedy pech!

Vztekle nakopla plastový kelímek, který se jí připletl pod nohy, a se zamračenou tváří pokračovala v cestě na tramvaj.

KAPITOLA 2.

Eriku a otce čekal další večer bez mámy, a dívenka se opět vžila do role hospodyňky. Dojedli guláš, ke kterému dnes zvládla ohřát koupený knedlík, po jídle si chvíli povídali a Gustav dceři zkontroloval úkoly. Pak odešel do obýváku a zapnul televizi, ve které běžely zprávy. Eriku zpravodajství nezajímalo, a tak obsadila koupelnu. Jelikož jí bylo chladno, dopřála si místo sprchy vanu. Koneckonců si ji za péči o domácnost zaslouží, no ne?

Kvůli učení a dalším domácím povinnostem pozapomněla, jak nevybíravě s ní dnes zacházela ta banda. Teď to ale bylo zase zpátky. Rytmicky plácala dlaní do chomáčků pěny, kterou si koupel vylepšila, a v myšlenkách se k tomu incidentu vrátila. Znovu ji popadl vztek. Bylo to pěkně odporné!

Zauvažovala, jestli by o tom neměla informovat třídní učitelku. Třeba by mohla nějak zakročit? Jenže to by bylo otevřené obvinění a určitě by se nevyhnula pomstě. Ne, tohle není správná cesta. Nehledě na to, že nemá žádné důkazy. Kdo jí uvěří?

Postěžuje si aspoň Gábině - nejlepší kamarádka ji vyslechne a když nic jiného, společně si na adresu těch drzounů zanadávají. Zachovali se nechutně, když ji tak tyranizovali, a Ivan se jí navíc vysmál. Prý nemá žádná prsa! A je vyhublá!

Erika se zachmuřila. Pěna už z větší části opadla, a tak se teď mohla přesvědčit, jak na tom vlastně je. A s rozladěním musela uznat, že to opravdu není žádná sláva. Ty dva hrbolky, co se jí klubaly na hrudníku, skoro nestály za řeč. Dokonce i Gábina má větší, a to neváží o moc víc než ona.

Co s tím?

Nakonec si stiskla nos a ponořila hlavu pod vodu. Co asi, nic. Musí počkat. Před rokem byla rovná jako prkno – ne, že by ji to toho času trápilo – a do příštího jara se určitě zakulatí zase o něco víc. Taky bude o rok blíž k vysněné dospělosti! A spolu s ní kariéře doktorky, od které neustoupí. Nechtěla skončit jako máma a otročit v nudné hotelové recepci. To táta je jiný frajer - podniká a daří se mu. Pokud Erika získá titul MUDr., bude na ni stoprocentně hrdý!

Lékařský plášť byl v tuto chvíli ještě ve hvězdách, ale zatím se před otcem může vytáhnout jiným způsobem. Měla by na zítřek vymyslet nějakou skvělou večeři! Žádné párky nebo maso z konzervy. Najde v kuchařce pokud možno jednoduchý recept a sama nakoupí suroviny – peníze pro tyto případy jí máma nechala.

Vynořila se nad hladinu, zamžourala očima plnýma vody, a vzápětí vyplašeně zaječela. Nad vanou se totiž skláněl obrys čísi postavy. Teprve, když si důkladně promnula víčka, zjistila, že jde o otce. „Ježíš, tati!“ vyjekla. „Co tady děláš?“

„Promiň, nechtěl jsem tě vylekat!“ omluvil se, a rozpačitě zakašlal. „Jenom jsem si šel pro něco do lékárničky…“

„Proč jsi na mě nezavolal? Strašně jsem se vyděsila!“

„Ale já na tebe mluvil. Neslyšelas mě, jak jsi byla potopená.“

Erika se ještě nestačila vzpamatovat z úleku, a tak si vůbec nevšimla, jak ji otec hltá očima. Zbytky pěny už téměř nic neskrývaly, takže měl přímý výhled na obnažené dívčí křivky, ze kterých nedokázal odtrhnout zrak.

„No jo,“ zabručela Erika, a pak se natáhla ke kohoutku, aby do vany připustila trochu teplé vody. „A nekoukej na mě!“ dodala, když si konečně všimla otcova pohledu.

„Vadí ti to?“ podivil se.

Jo, po dnešku teda dost, pomyslela si. Podle Ivana a jeho kámošů nemám být na co pyšná, a to mě dost štve! Jenže s rodiči o té příhodě mluvit nechtěla, a tak jenom zabručela: „Trochu.“

„Vždyť jsem tvůj táta,“ namítl a posadil se na okraj vany. „A ty moje holčička. Proč bych s tebou nemohl být, když se koupeš?“

To je vlastně pravda, usoudila. Když byla o něco menší – no dobře, o dost menší – koupali se spolu pravidelně. A fakt, že jí začínají růst prsa - nebo spíš lentilky, jak by řekl Ivan - na tom nic nemění. „Nevím,“ odpověděla.

„Ale jdi ty. Nechceš umýt záda? Sama si všude nedosáhneš.“

„Tak jo,“ přikývla a podala mu žínku. „Tamhle tím mýdlem,“ ukázala na lahvičku s gelem.

„K vašim službám, ctěná komteso,“ zasalutoval, a Erika se zahihňala. Leknutí i nepříjemné pocity z odpoledního zážitku během masírování žínkou rychle odplývaly, takže ji za chvíli přestaly tížit. Znovu se zamyslela nad plánovanou večeří.

„Chtěla bych zítra něco uvařit,“ nadhodila. Otec mlčel, a tak se k němu otočila – měl ve tváři zvláštní, skoro nepřítomný výraz a zdálo se, že ji vůbec neposlouchá. Drcla ho mokrou rukou do stehna. „Tati!“

„Ech… Cože? Nad něčím jsem se zamyslel!“ vyhrkl nepřiměřeně prudce. „Co jsi chtěla?“

„Říkala jsem, že ti zítra uvařím večeři.“

„A ty už to umíš?“

„Něco jo. Párkrát jsem pomáhala mámě.“ Vybavila si, jak společně připravovaly přírodní kuřecí steaky s opečenými brambory a salátem. Tohle by přece zvládnout mohla! Hned ráno mámě zavolá, aby jí nadiktovala přesný postup.

„Vidíš, a já o tom nic nevím. Pořád jenom pracuju a nestíhám registrovat, co se děje doma.“ Erice připadlo, že trochu posmutněl, a tak ho v chlácholivém gestu poplácala po ruce.

„No jo, ale zase vyděláváš peníze,“ uklidnila ho. „To je taky důležité - máma to říká pokaždé, když přijdeš pozdě.“

„A má pravdu,“ souhlasil. „Přesto mě mrzí, že s vámi netrávím víc času. Zkusím se polepšit, aspoň teď, když jsme tady jenom sami dva.“

„Super,“ ocenila jeho snahu. „A dal by sis kuřecí maso s bramborem?“ navrhla.

„Může být, pokud to tedy zvládneš?“

„Ano!“ prohlásila sebevědomě. Teď už musí, ať se děje co se děje. S mámou to tenkrát sfoukly raz dva, takže na tom receptu určitě není nic složitého. A navíc – za celé dva dny ještě skoro nic nezkazila – tedy pokud odhlédne od těch dřevorubeckých krajíců a malého škraloupu na dně hrnce, když kvůli nim na chvilku přestala hlídat guláš.

Otec Eriku pohladil po rameni, pak ale rukou spěšně ucukl a pustil žínku do vany. „Tak fajn. No, záda už máš jako sklo, takže poběžím. Musím se ještě podívat na nějaké analýzy, mám zítra důležité jednání…“ Zakašlal a poněkud chrčivě se zasmál. „To jsem celý já. Jednou větou slibuju, jak se ti budu věnovat, a hned nato zase řeším práci.“

„To je dobrý,“ mávla rukou. „Stejně půjdu za chvíli spát. A nevadí, když si ještě předtím budu číst? Mám super knížku.“

„Ale maximálně do půl desáté,“ povytáhl otec obočí.

„Do deseti?“ smlouvala.

„Máma by to neschválila.“

„Tak jí to neříkej!“

„Navádíš mě ke lhaní?“

Erika nasadila prosebný výraz. „Jenom dneska…“

Otec vzdychl. „No dobře… co mám s tebou dělat.“ Vzal za kliku. „Kdybys něco potřebovala, budu u sebe v pracovně, ano?“ dodal.

„A co ta lékárnička?“

Zatvářil se nechápavě. „Jaká?“

„Pro něco sis sem přišel,“ připomněla otci.

„Aha!“ uhodil se dlaní do čela. „Vidíš, úplně mi to vypadlo.“ Sáhl do skříňky, v níž trůnila bílá krabice, a vytáhl lahvičku s celaskonem. „Mám dojem, že na mě něco leze, tak se preventivně nadopuju vitamíny,“ zachrastil s ní ve vzduchu.

Erika přikývla – máma považovala céčko za první pomoc při jakémkoli nachlazení, takže tohle vysvětlení mělo logiku.

Zamrkal na ni a vyklouzl na chodbu. Dveře nechal pootevřené na špehýrku, což však Erika neřešila. Vytáhla špunt, aby vypustila vodu, a pověsila žínku na plastový háček nad vanou. Pak se postavila a sáhla po osušce.

Ve snu by ji nenapadlo, že má během utírání tajného diváka, který bedlivě sleduje každý její pohyb...

***

Je tak svěží!

Nádherná…

Ten obrys ňader, sotva na počátku rozpuku. A svůdný trojúhelník bez ochlupení v místě, kde se setkávají stehna! Bože!

Toužil se Eriky dotknout, přitisknout si k obličeji její voňavý klín… Jak jen má ten pohled vydržet a nezbláznit se?

Vždyť to je nadlidský úkol!

Chtíč Gustavem cloumal tak mohutně, až se celý roztřásl jako v křeči. Tohle je tedy pořádná zkouška sebeovládání, jen co je pravda! Musel si hřbetem ruky setřít pot, který mu vyrazil na spáncích.

Znovu zaostřil na Eriku, která právě odložila ručník a začala v zrcadle zkoumat své tělo – brzy pochopil, že ho pro sebe hodnotí. A když se pak špičkami prstů dotkla drobných prsou, málem mu explodovala hlava. Bylo to zcela nevinné gesto, na míle vzdálené byť i jen náznakům autoerotiky, ale on se tím divadlem vzrušil až za hranice únosnosti. Během okamžiku přestal myslet.

Roztřesenou rukou rozepnul poklopec a vysvobodil horký úd ze sevření boxerek. Obemkl ho prsty a začal onanovat. Měl co dělat, aby okamžitě nevyvrcholil – naštěstí mu pomohly letité zkušenosti.

Erika podrobovala svou postavu důkladné prohlídce a nevědomky přitom otci nabízela pózy, jež stále víc bičovaly jeho touhu. Nemohl se té podívané nabažit a rázem zapomněl i na kazety s nahými slečinkami, které na něj čekaly v pracovně. Před Erikou skryl skutečnost do šifry, kterou nazval analýzami - jak taky jinak… Dnes ty snímky ale potřebovat nebude. Má vlastní film!

Ve chvíli, kdy dcera sáhla po kabátku od pyžama, téměř vykřikl zklamáním. Byl už však tak rozdrážděný, že ze sebe nevydal ani hlásku a co nejtišeji zapadl na toaletu. Během několika málo sekund se nad malým umyvadlem přivedl k orgasmu a málem si ukousl jazyk, aby ztlumil hrdelní steny, kterým by za normálních okolností dal při tak bouřlivé extázi volný průchod. S odkrveným mozkem pak spustil zadek na záchodové prkénko a dlouhou dobu jenom zhluboka dýchal, aby zase přišel k sobě.

Nakonec schoval hlavu v dlaních. Tohle nečekal. Bylo to daleko intenzivnější, než by kdy mohl předpokládat. Magické.

Skvělé!

A přesto… neměl dost.

Chtěl víc. Mnohem víc!

Helena mu sice obvykle chyběla, ale tentokrát si Gustav přál, aby manželku tchynina nemoc zaměstnávala celé týdny. Nebo i déle…

On tady má svou múzu. Jenom pro sebe!

***

Erika doufala, že tátu večeří nezklame. Pečlivě se na ni připravila, skoro jako by šlo o pololetní písemku z matematiky.

Otec dorazil domů celkem brzy, a než se pustila do vaření, šel si ještě zaběhat. Vrátil se ve chvíli, kdy kontrolovala brambory, které dala opékat do trouby. Zdálo se, že už brzy budou mít správnou barvu. Plátky masa měla naklepané a okořeněné - stačilo je hodit do rozpáleného oleje. To hodlala udělat až poté, co se táta osprchuje, aby jim jídlo zbytečně nestydlo na talířích.

„Tak co, kdy budeš servírovat?“ nakoukl po chvíli vymydlený a převlečený do kuchyně. Mnohem víc než večeře Gustava zajímalo Eričino tělo – stála k němu zády, takže jeho lačné pohledy nemohla zaznamenat. Nehledě na to, že by nedokázala rozluštit jejich význam.

Byla sice oblečená od hlavy až k patě, ale včerejší zážitek povzbudil Gustavovu fantazii. Dokázal si dceru bez šatů živě představit, což mu opět způsobilo jisté fyzické obtíže. Měl ze sebe skoro strach. Z toho, po čem toužil, a co, jak už teď s jistotou věděl, nedokáže zastavit. Hráz se protrhla a zdivočelá voda chtěla za každou cenu ven… nezadržitelně. Bude Eriku mít, už brzy. Jen to musí šikovně navléknout… Rozhodně nesmí tušit, že spolu provozují něco zakázaného.

Vlastně doslova nezákonného.

Naopak!

Je nutné, aby dceru zavázal mlčenlivostí, to zaprvé. A nadto potřebuje vymyslet neprůstřelný důvod, proč ji chce svléknout. Proč bude nahý on. Proč se jí hodlá dotýkat. Proč budou dělat… TO.

Ke styku možná nedojde hned, ale… brzy se určitě dočká. To nutkání je příliš silné, aby ho dokázal opanovat. Rozum ustoupí tělesné žádosti, což už dělá. A rovnou se sám před sebou také obhajoval.

Vždyť Erice nijak neublíží, soulož je zcela přirozená. Zasvětí ji do erotických tajů, na tom není nic špatného. V budoucnu mu za to ještě poděkuje!

Jen na to pomyslel, a zase se v něm vařila krev. Bušila mu ve spáncích jako voda v čajníku, načež z hlavy odtekla dolů do podbřišku, kde tepala a probublávala… Dělala si s jeho tělem, co se jí zlíbilo. Chtíč ho skoro paralyzoval.

„Hned to bude,“ obrátila se k němu Erika, a on honem zacouval za stůl, aby si nevšimla jeho erekce. Sice by nic nepochopila, na to je zatím malá, ale mohla by se ptát. A teď ještě není pravý čas!

„Ano?“ vypravil ze sebe a dopadl na židli, jen to zadunělo. „Fajn, od oběda mi totiž dost vyhládlo,“ dodal. Akorát mám chuť na něco jiného než kus žvance, doplnil pouze pro sebe.

„Už zbývá udělat jenom maso. A když jsi tady, tak rovnou začnu.“

Ve svém napůl obluzeném stavu málem vyhrkl: s čím začneš? Hned mu však došlo, že je řeč o kuřecím, nikoli sexu, a tak jen pokýval hlavou. „Skvěle,“ poznamenal a zmlkl. Zíral na svůj vzdutý poklopec a hlavou se mu honily lechtivé myšlenky.

„Nevadí ti, že se máma nakonec zdrží až do pondělka?“ zeptala se po chvíli Erika, které se zdálo, že je v místnosti moc velké ticho. „Říkala mi to ráno v telefonu.“ Odvrátila se od prskající pánve a jukla na otce.

Dívčin hlas Gustava vytrhl z lákavých představ. „Cože?“ zachraptěl, protože mu unikl smysl vyřčených slov.

Vrhla na něj káravý pohled. „Máma. Zůstane u babičky přes víkend, mluvila jsem s ní, než jsem šla do školy. Bojí se, že babička nevydrží odpočívat a chřipka se jí vrátí.“

„Ano, vím o tom. Je to rozumné rozhodnutí,“ přikývl.

„A tobě se po mámě nestýská?“

Zrovna teď bych její přítomnost celkem ocenil – vrazil bych jí ho tam až po koule, blesklo Gustavovi myslí. Ačkoli mám daleko větší zálusk na tebe a tu tvou sladkou, voňavou jeskyňku…

Vulgární úvahy si pochopitelně nechal pro sebe – místo toho se zářivě usmál. „Ani nevíš, jak moc. Ale musíme to vydržet, nedá se nic dělat. My dva se koneckonců nenudíme a ona určitě taky ne. Jak znám svou tchyni, zaměstnává mámu na dvě stě procent. A to jsem ještě optimista.“

„Kdyby ale babičku přivezla sem k nám, mohli jsme jí pomoct,“ mínila Erika. „Místa je tu dost a nebyla by na všechno sama.“

Otec se zatvářil skepticky. „Pro starší paní – ještě k tomu s vysokými horečkami - by byl převoz zatěžující. Přece jenom je to dálka. A máma nechtěla, aby ses nakazila ty. Dobře víš, že hned chytneš každý bacil.“

To je fakt, pomyslela si Erika a opět nasměrovala pozornost na plotnu. Zdálo se jí, že se z pánve podezřele kouří, ale maso bylo na povrchu ještě skoro syrové. Rozhodla se zkontrolovat, jak vypadá z druhé strany, a tak popadla dřevěné obracečky. Snažila se, seč mohla, ale plátky se zdály doslova přilepené ke dnu a nadto ucítila spáleninu. Začala si zoufat – určitě něco pokazila! Zuřivě bojovala s kuchyňským náčiním, až se jí jeden ze steaků podařilo odtrhnout a otočit.

Bohužel pozdě.

Erika vytřeštila oči, jelikož maso bylo zespoda děsivě černé. Jako bota! Teď už aspoň věděla, jak na to, a tak nově naučeným manévrem obrátila i druhý kousek. Ale ne! Zaúpěla v duchu, a potom i nahlas.

„Co je?“ Otec vstal a přikročil k ní.

„Já to spálila!“ vyhrkla nešťastně. „Podívej, oba jsou úplně na uhel!“

Vyšpulil ústa. „No, tohle asi jedlé nebude,“ souhlasil.

„Ach jo! Já se na to vybodnu,“ zanaříkala Erika. „Nechápu to, vždyť u toho celou dobu stojím a hlídám…“

Otec projevil nebývalou velkorysost. „Stane se. Jenom ten, kdo nic nedělá, nic nezkazí.“ Vypnul sporák a odstavil pánev, z níž už teď stoupal dým. „A co ty brambory? Nepřipalují se náhodou taky?“ zavětřil a otočil se k elektrické troubě.

Erika se chytila za hlavu, přeběhla k ní a trhla dvířky. Úhledně nakrájené bramborové měsíčky už rovněž chytily tmavší odstín, než bylo žádoucí. Honem přerušila ohřev, ačkoli věděla, že teď už nic nezachrání. Do očí jí vhrkly hořké slzy. Tak tohle tedy projela na celé čáře! Je neschopná! A navíc - jediné, co teď může tátovi nabídnout k večeři, je rajčatový salát. Dost málo…

Svěsila ramena a poddala se zklamanému pláči. „Jsem úplně k ničemu,“ zavzlykala. „Co budeme jíst? Tak moc jsem se na to vaření připravovala, a teď ze všeho zbyly jenom oharky.“

„Každý se učí a dělá chyby,“ oponoval kupodivu Gustav. Nemohl si pomoct, ale Erika ho vzrušovala i takto - s uslzenýma očima a roztřesenými rty. A hned ho něco napadlo. Možná by mohl využít momentální situace? Mezi utěšováním a mazlením leží jen velmi tenká hranice!

Horečně zvažoval pro a proti.

Ano? Ne?

Podlehnout pokušení? Odolat mu?

Rozhodně podlehnout!

Víc už neváhal a třemi ráznými kroky zdolal vzdálenost, která ho od dcery dělila. Přivinul ji do náruče a pevně objal. Začal dlouhými pohyby hladit útlá záda až k zadečku a občas sjel o kousek níž, aby se dotkl stehen. Erika se k němu důvěřivě tiskla, ovíjela mu ruce okolo pasu a vzlykala do jeho trička. Vzrušení, které před chvílí zčásti opadlo, bylo v plné síle zpět.

„No tak, ššš…“ řekl. „Pojďme vedle do obýváku, ať se na tu spoušť nemusíš dívat. Později něco ukuchtíme společně, ano?“

Pouze přikývla. Sklonil se, podebral Eriku pod koleny a zvedl ji do náruče. „Tak pojď,“ zašeptal a políbil ji na spánek. Nedokázal odtrhnout rty od hebké pokožky a lačně vdechoval svěží aroma Eričiny pleti.

Teď, nebo nikdy!

KAPITOLA 3.

Gustavův mozek začala obalovat mlhovina otupělosti, takže podlehl volání svého těla. Nechal se vést instinktem, přešel k pohovce a položil plačící dívku do jejího středu. Sám klesl vedle ní a jeho ruce horečně jezdily po dětských bocích, břiše, žebrech i pažích. Bouřilo v něm nutkavé pokušení, které tepalo celou jeho bytostí. Nechal se unášet fantazií a neodolatelnou fyzickou potřebou…

… a byl nesmírně vděčný, že Erika nijak neprotestuje. Dcerce naštěstí vůbec nedocházelo, že se jí dotýká intimněji než kdy dřív, a nejspíš ji ani nenapadlo nad tím přemýšlet. Toho musí využít!

Zajel prsty pod tričko a pohladil nahou kůži v oblasti pasu. Pak se posunul o něco výš a nechal ruku klouzat na hrudní kost, kde se nenápadně dotkl mírně vzdutého vrcholku.

A vtom Erika ztuhla. „Tati?“ vyhrkla nejistě.

„Ano?“

„Co to…“

Odhodlaně dokončil plánovaný pohyb a pohladil pučící prs. „Co to dělám?“ zeptal se tichým hlasem.

Dívka zpozorněla a slzavý průtok ubral na původní intenzitě. Pár okamžiků bojovala s vnitřním neklidem, který se jí v tu chvíli zmocnil. Znovu a velice živě si připomněla hrubé ruce Ivana a jeho kamarádíčků – ti se však na rozdíl od otce chovali drsně a násilnicky. Ovšem na druhou stranu… nesahali jí na holou kůži. Tátovy doteky Erice zas tak moc nevadily, pouze kdesi v koutku jejího mozku problikla podprahová myšlenka, zda jsou v pořádku. Neměla by se vzepřít?

„Ano…?“ odpověděla otázkou.

Otec se usmál a ledabyle pohodil rameny. „Hladím tě, nic víc a nic míň. Takové mazlení je mezi tátou a jeho holčičkou naprosto normální, Eriko,“ ujistil dceru. „Nemusíš se znepokojovat. Mám tě rád, a takhle to dávám najevo.“

„Ale dřív jsi to nedělal,“ namítla rozpačitým tónem.

„Dělal, věř mi. Když jsi byla menší, už si to asi nepamatuješ,“ odvětil bez zaváhání. „To až posledních pár let jsem na tebe neměl kvůli práci tolik času, což mě samozřejmě mrzí… Rád bych ti všechno vynahradil.“ Jeho dlaň se posunula a polaskala také druhý náznak budoucího ňadra. „Je ti to snad nepříjemné?“ dodal šeptem.

Jak odpovědět, když neví? Nechce přece, aby se táta zlobil… Co je máma pryč, ubral na obvyklé přísnosti, tak by se měla snažit, aby to vydrželo. „No… to ne…“ špitla.

„Tak vidíš.“

„Jenomže já… on mě totiž jeden kluk… teda kluci… Ehm…“ začala, ale pak se zarazila. Rozhodla se přece, že s rodiči tu trapnou událost u stánku s občerstvením probírat nebude!

Gustav ztuhl. Kluci? Co se ksakru stalo? Šlehlo mu myslí. Bože, snad už Erika s někým něco neměla? Musel by toho zmetka zabít! Ruka pod tričkem strnula. „Dořekneš to?“ zeptal se a zapátral v dosud vlhkých očích.

Odvrátila pohled. „Ale… ono o nic nešlo.“

Tak to tedy ne! Dostane z ní podrobnosti, za každou cenu! „Eriko, něco jsi nakousla a já chci vědět, oč kráčí. Jsem tvůj táta. Ať se stalo cokoli, musíš se mi svěřit,“ naléhal.

Teď už nemělo smysl mlžit. Táta byl odhodlaný získat odpovědi a neustoupí, takže nezbývá, než jít s pravdou ven. Vlastně se nemá za co stydět – hnusně se zachovali ti výrostci, ne ona! A tak popotáhla a znovu se na otce zadívala. „No, víš… včera mě venku chytila taková parta kluků… A oni mi taky sahali… sem…“ sklopila oči ke své hrudi.

„Na prsa?“

„Jo. Že prý chtějí vědět, jestli už mi rostou…“

Otcovy zornice ztvrdly. „Jak moc si na tebe ti smradi dovolovali? Kam až to zašlo? Svlékali tě?“

Erika zakroutila hlavou. „To ne. Teda, jenom mikinu, tričko mi nechali. Bylo jich na mě víc a já se vůbec nemohla bránit.“

„Znáš je?“

Na okamžik zaváhala, ale pak se rozhodla držet původního plánu. Nepotřebuje, aby otec jako bůh pomsty přiběhl do školy a začal zjednávat nápravu. Měla z těch pěti strach a nechtěla, aby ji znovu tyranizovali. „Ne,“ odpověděla.

„Opravdu?“

„Opravdu.“

Ještě chvíli si dcerku přeměřoval. „Nic jiného ti neudělali?“ navázal pak.

Zavrtěla hlavou.

Dočasně nehybné prsty se opět rozběhly po Eričině kůži a Gustav v duchu skoro zajásal. Ten incident byl docela nevinný, zkrátka obyčejná klukovina – on ho ale může skvěle využít ve svůj prospěch. Sám v pubertě vyváděl podobným způsobem, takže to těm hochům ani nezazlíval. Prostě si chtěli sáhnout, to je toho. Nicméně jemu dali do ruky perfektní zbraň!

Když to celé trochu nafoukne, může použít jejich neurvalost jako záminku a zabalit své plány do omluvitelného balíčku. Bude se tvářit, že chce smazat negativní dojmy, které si Erika z toho střetu bezpochyby odnesla. Nemá zatím žádné sexuální zkušenosti, takže takové vysvětlení přijme, to je jisté. Uvolní se a nebude protestovat.

Ideální stav!

Kdyby mohl, samou spokojeností by si promnul dlaně, ale ty byly momentálně zaměstnané mnohem příjemnější činností.

„Bohudíky,“ navázal. „Eriko, teď mě dobře poslouchej. Chci, abys věděla, že to, co ti ta banda provedla, byla neomluvitelná hrubost. Žádný kluk by se k dívce neměl takhle chovat, a už vůbec ne, pokud je v přesile. Všichni by zasloužili potrestat, jenže pokud ty chuligány nedokážeš identifikovat, máme smůlu. Ale tvoje duševní pohoda je důležitější než trest viníků. Asi se kvůli tomu útoku cítíš špatně, že ano?“

„No… štve mě to.“ Což byla pravda – ještě pořád ty horké chvilky nedokázala vypudit z hlavy.

„Chápu. Prožila jsi otřes a máš v sobě zmatek, možná i strach a odpor. Takové pocity nemůžeme brát na lehkou váhu. Je nutné, abys na to rychle zapomněla, což nejspíš nebude jednoduché. Myslím…“ odkašlal si a zatvářil se, že hluboce zvažuje svá příští slova. „Myslím, že bych ti s tím měl pomoct.“

Erika nakrčila čelo. „Ale… jak?“

Upřeně se na ni zadíval. „Ukážu ti, co si může chlapec k dívce dovolit. Dozvíš se, jaké doteky jsou v pořádku, a zapomeneš díky tomu na trauma, které máš za sebou.“ Spiklenecky mrkl a pousmál se. „Jsi pro?“

Chvilku se rozmýšlela, ale nakonec přikývla. Vlastně jí to připadalo jako výborný nápad. Nepřála si přece nic jiného, než vygumovat z hlavy stud, který ji zahlcoval, když se stala obětí Ivanovy party. „Hm… asi jo.“

Gustavův úsměv se rozšířil. „Tak s tím zkusíme něco udělat, a začneme hned.“

„Dobře.“

„Jo, a ještě jedna důležitá věc,“ dodal pro změnu s vážnou tváří. „Mámě o tom nic neříkej. Mám na mysli jak to napadení, tak způsob, jakým řešíme jeho následky. Zaprvé by se kvůli té partičce zbytečně vyděsila a zadruhé - tohle jsou věci, které se týkají jenom otců a dcer. Zůstane to mezi námi, ano?“

Erika v tom neviděla problém a navíc byla ráda, že tu záležitost nebude muset rozebírat ještě i s mámou. „Určitě,“ souhlasila.

„Skvělé. A teď…“ uchopil lem Eričina trička. „Se svlékni.“

***

Neobvyklý průběh večera Eriku přece jen malinko rozhodil, takže dlouho nedokázala usnout. To, co s ní otec prováděl, bylo přinejmenším zvláštní…

A taky nové.

Nicméně tuhle stránku věci jí objasnil a ujistil ji, že jde o běžné aktivity. Můžou jí připadat nezvyklé, ovšem jenom z toho důvodu, že je zatím nezná. Je ještě moc malá a nic podobného dosud nedělala, naučit se ale musí všechno. Koneckonců pomalu přichází do věku, kdy je nutné zjistit o lidském těle co nejvíc, a škola s něčím takovým nepočítá. Tyto záležitosti jsou plně v kompetenci rodičů - v Eričině případě je do ruky vezme otec.

Gustav takticky doplnil, že s tím klidně mohli ještě rok nebo dva počkat, ale vzhledem k Eričinu nehezkému zážitku je vhodné začít dřív. To trauma ji mohlo poznamenat víc, než si myslí.

Důrazně Erice kladl na srdce, že tahle výuka se před nikým neventiluje, proto také není součástí školních osnov. Jde o soukromé věci, které patří jenom do rodiny, a i v rámci té o nich mluví pouze zasvěcené osoby. Vždyť o tom, co se děje za zdmi toalety, se přece také nikdo nešíří, no ne? Ani mezi nejlepšími kamarády. A tohle je totéž.

Erika musela uznat, že to má logiku. V životě by nikomu – včetně Gábiny – nevyprávěla, jak probíhá její ráno na záchodě. To se prostě nehodí. A tátova „terapie“, jak ten večerní program nazýval, je zkrátka ze stejného soudku.

Převracela se na posteli zleva doprava a znovu si vybavovala dlouhé minuty, které s ním strávila na pohovce.

Uvažovala přitom, jestli se teď cítí o něco lépe a zda hnus, který v ní zůstal po včerejší ponižující etudě, mizí. Nedokázala to zhodnotit. Pravda však byla, že už ji tolik nemrzely Ivanovy posměšné řeči o tom, že nemá žádná prsa a je vyžle. Táta přece říkal úplný opak. A na rozdíl od těch cucáků je dospělý. Musí to vědět líp!

Zpočátku si připadala trochu hloupě, zvlášť když se svlékala. Otec jí však hned připomněl, že u doktora se přece dělá to samé. Nikdo se nad tím nepozastavuje, a přitom je lékař úplně cizí člověk. Zato svého tátu zná od narození.

A tak neprotestovala…

Když byla nahá, přikázal jí, ať si lehne. „Máš krásné tělo, Eriko. Balet ti prospívá,“ poznamenal. Zdálo se jí, že mluví o něco vyšším hlasem než obvykle, ale možná to byl jenom dojem.

Potom jeho dlaně přistály na její kůži. „Tak… Teď ti ukážu, jak se má chlapec dotýkat děvčete. Nehýbej se, nic neříkej a nechej všechno na mně.“

Po Eričině břiše se rozběhly prsty, které postupně mířily nahoru… Otec hnětl drobné růžové vrcholky a dokonce vzal každý z nich do úst. „Hezké…“ vypravil ze sebe poněkud sípavě. „Mám nádhernou holčičku!“

Později se přesunul níž, aby odhalil další vytoužené tajemství. „Povol… povol stehna…“ nabádal Eriku, která držela kolena u sebe. „Prostě se uvolni a roztáhni nohy. Ale žádné jiné pohyby, ano? Zůstaň, jak jsi,“ instruoval ji.

Vyhověla mu a on začal hladit vnitřní strany stehen. Nakonec pokrčil dceřiny nohy tak, aby si otevřel výhled na její nejintimnější partie a začal se věnovat nevinnému dívčímu klínu. Věděl, že Erika tomu, co dělá, nemůže rozumět, a to ho vzrušovalo ještě víc. Stejně jako fakt, že je panna. Byl doslova poblázněný… Jeho dech se rytmicky zrychloval a na zrudlé tváři vyrazil pot.

„Jsi v pohodě, tati?“ zeptala se, jelikož už skoro funěl.

„Jo… Jo, jsem, naprosto!“ vyhrkl. „Teď buď ale tiše.“ Poslechla, přestože se cítila jaksi… zvláštně.

Trvalo ještě pár minut – možná kratší čas – než se otcovy ruce vzdálily a on sám také. „Chviličku vydrž… Hned jsem zpátky…“ vydechl přerývaně. Otevřela oči, ale spatřila už jen jeho záda mizející ve dveřích. Překulila se na bok, přitáhla kolena k bradě a uvažovala, proč táta tak překotně utekl.

Nebyl pryč dlouho – v souladu se svým slibem se vrátil za malý okamžik a upravoval si poklopec. Že by se potřeboval vyčurat? Napadlo Eriku. Otec však svůj úprk vysvětlil jinak. „Promiň, měl jsem dojem, že mi zvoní telefon…“ řekl poněkud dýchavičně, sotva vstoupil do pokoje. „A už se klidně obleč,“ dodal potom. „Pro dnešek to stačilo.“

„My budeme pokračovat?“

„Stoprocentně, aby to mělo potřebný efekt. A nejlépe hned zítra,“ přikývl. „Dokud jsme tady jenom my dva, musíme toho využít. Pamatuj, že do té věci v žádném případě nesmíme zatahovat mámu. Nepodřekneš se?“

„Neboj.“

„Výborně. Tenhle proces vyžaduje soukromí, jak už jsi asi pochopila. Nehledě na to, že je nutné, abys ten stresující zážitek co nejrychleji překonala.“ Podal Erice tričko. „Takže se budeme terapii věnovat pokaždé, když to půjde.“

Začala se oblékat. Proč vlastně ne? Pokud táta věří, že jí ta „terapie“ pomůže a navíc ji připraví na dospělost, nemá důvod k odporu. Časem si na ty podivné pocity zvykne, jako každá jiná dívka. Koneckonců nejde o nic strašného – jenom si lebedí na pohovce a nemusí nic dělat.

Nyní Erika zírala do tmavého obdélníku okna a doufala, že co nevidět usne. Ráno vstává do školy a nečekaný průběh večera způsobil, že skoro zapomněla na učení! Nejdřív nepovedená večeře, pak seance s tátou a následně ji čekal úklid kuchyně. Bylo toho víc než dost! Jestli půjde zítra k tabuli, mohla by si raz dva vykoledovat špatnou známku.

Sakra.

***

Bohužel se nemýlila – nedostatečná příprava se Erice vymstila, a svou roli sehrálo také nevyspání. Hned první hodinu se jí nevydařil test z matematiky – byla nesoustředěná, v důsledku čehož určitě slízne minimálně dvojku, ne-li trojku. Otrávilo ji to, a později bohužel nebodovala ani v ostatních předmětech.

Po velké přestávce ji vyvolala učitelka češtiny, aby odrecitovala básničku, kterou se žáci měli do dneška naučit. Erika se na ni stačila pouze letmo podívat, takže byla nahraná. Pamatovala si jenom autora, název a část prvního verše, což jí však nebylo moc platné. Nepomohlo ani to, že ji kantoři všeobecně brali jako jedničkářku a podle toho s ní také jednali.

„Tak se ti holt jednou něco nepovedlo,“ pokrčila rameny učitelka, když ze sebe nešťastná dívka ani po několika minutách nevydolovala kompletní strofu. „Nedá se nic dělat, píšu ti za pět. Zapomnělas snad, že máš úkol? Nebo jsi neměla čas?“

Zkormouceně pokývala hlavou, aby potvrdila druhou možnost. „Nestihla jsem to,“ řekla. „Máma je tenhle týden u babičky a já mám na starosti vaření, praní… a prostě všechno.“

„Chápu, že to máš náročné, přesto musíš pamatovat především na učení,“ odvětila češtinářka. „To je důležitější než umyté nádobí. No, teď už je ale pozdě honit bycha, tak si jdi sednout. A kdyby sis chtěla známku opravit, přihlas se, až se tu básničku naučíš.“

Erika se zamračeně odšourala do lavice a učitelka bez meškání vybrala novou oběť, která by měla třídě předvést svůj recitační um.

„Však co, jedna pětka nic neznamená,“ šeptla Gábina, když Erika klesla do židle. „To bude dobrý, a úča ti sama nabídla, že tě vyvolá znovu.“

„No jo,“ škaredila se Erika dál. „Tobě se to kecá, když to není tvoje pětka. A tenhle rok jsem slízla vůbec první!“ Což by v květnu mohl říct málokdo a Gábina na to rovnou upozornila.

„Hele, nevím, na co si stěžuješ. Ty jseš ještě v pohodě, já mám koule dvě. Nemysli si, že mě neštvou.“

„Jo, jenomže jsi je dostala už na podzim a obě máš dávno opravené! Na rozdíl ode mě,“ kontrovala Erika.

„No tak, dámy!“ obrátila se jejich směrem češtinářka. „Řekněte si to po hodině. Teď buďte tak laskavé a nerušte ostatní!“ Dívky raději okamžitě zmlkly.

Roztrpčení z neúspěchu Eriku nepřešlo do konce vyučování, a navíc v ní začaly rezonovat otázky vztahující se k včerejšímu večeru. Vlastně taky dnešnímu. Tak ráda by se Gábiny zeptala, jestli ji už táta začal zaučovat v těch tajných dospěláckých věcech! Mohla sice očekávat, že nikoli – podle otce se do toho rodiče pouští o něco později – ale přece jenom… Zvědavost byla velká.

A proto dané téma cestou domů aspoň zčásti nakousla – koneckonců Gábina má dvě starší sestry a k tomu bratra, třeba aspoň něco zaslechla? I když se o tom nemá mluvit… K dotazu Eriku ponoukla dvojice mladých milenců, kteří se vášnivě líbali pod vzrostlou lípou v parku poblíž školy.

„Fuj, to je hnus,“ ušklíbla se s přehnanou dávkou opovržení Gábina. „Takhle se tady přede všema olizovat! Jsou trapný…“

Zato Erika měla oči na stopkách a se zájmem sledovala, jak se k sobě ti dva důvěrně tulí. Jevilo se jí to v pořádku. „Tak co,“ prohodila světácky. „Tohle je přece úplně normální.“

Gábina po ní loupla očima a zamračila se. „Jo? A ty by ses jako nechala od kluka líbat mezi lidma? Aby tě při tom každej viděl?“

Aha, takže Gábina už doma taky dostala školení – přinejmenším ví, že některé věci na veřejnost nepatří, napadlo Eriku. A rovnou kamarádce položila opatrnou, nepřímou otázku. „Vy se doma přece taky líbáte a hladíte, ne? Nebo se spolu koupete… Se ségrou, tátou a tak…?“ nadhodila.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Smrtelný hřích.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.