David Szalay

Co všechno je muž

Vychází za podpory Ministerstva kultury ČR.

All That Man Is

Copyright © 2016 by David Szalay

© Translation Lukáš Novák, 2021

© Cover Photo by Jordan Steranka | Unsplash

© Graphic & Cover Filip Blažek – Designiq, 2021

© Filip Tomáš – Akropolis, 2021

ISBN 978-80-7470-371-3

ISBN 978-80-7470-372-0 (MOBI)

ISBN 978-80-7470-373-7 (ePUB)

Obsah

1. Kapitola 1

2. Kapitola 2

3. Kapitola 3

4. Kapitola 4

5. Kapitola 5

6. Kapitola 6

7. Kapitola 7

8. Kapitola 8

9. Kapitola 9

Všechno má určenou chvíli a veškeré dění pod nebem svůj čas.

1

První láska,
sladkých sedmnáct…

1

Berlin-Hauptbahnhof.

Sem přijíždějí vlaky z Polska, sem právě z Krakova dorazili dva mladí Angličané. Vypadají strašně: dva teenageři vyčerpaní trmácením se po železnici, hubení a špinaví, poté co deset dní křižovali Evropou s jízdenkou InterRail. Jeden z nich, Simon, lhostejně zírá do prázdna. Je to hezký chlapec, s vysokými lícními kostmi ve vážné, netečné tváři. Nádražní hospoda je v sedm ráno hlučná a zakouřená a on s nesouhlasným výrazem poslouchá, co si povídají muži u vedlejšího stolu – první je zřejmě Američan, druhý, starší, bude Němec; ten zrovna s úsměvem říká: „Vy jste přišli jen o čtyři sta tisíc vojáků. My o šest milionů.“

Američan něco odpoví, ale zanikne to v rámusu.

„Rusové přišli o dvanáct milionů – šest milionů jsme jich zabili.“

Simon si zapálí polskou cigaretu, zrak mu padne na slovo ‚Spiegelei‘ na zalaminovaném jídelním lístku, na peníze, které na stole čekají, až si pro ně číšník přijde – eura, pěkné moderní bankovky. Líbí se mu fonty, které autoři použili: jednoduché, bez ozdob.

„Jen v Leningradu jich zemřelo milion. Milion!“

Lidé popíjejí pivo.

Venku začalo mrholit a šeď nádraží pozvolna vlhne.

S číšníkem měli drobnou rozepři. Nemohli by ke Kaffeekänchen dostat dva hrnečky? Nemohli. A tak se dělili o jeden, Simon a jeho kamarád, který právě stojí u telefonního automatu (mobily jim tu nefungují) a napůl schovaný za kouřovým plastem kukaně se snaží dovolat Ottovi.

Podle Simona na ně byl ten číšník v ušmudlané červené vestě drzý. Zato k jiným se chová servilně (Simon ho nespouští z očí, když prochází mezi stoly, proplouvá dýmem a hlukem), k mužům v oblecích, zabraným do četby novin, jako je třeba támhleten, který teď s úsporným úsměvem vzhlédl, a zatímco před něj číšník pokládá jeho objednávku, dívá se na hodinky.

Jakýsi hlas začíná chrlit informace o příjezdech a odjezdech vlaků. Nekompromisní hlas pronikající sem odkudsi zvenku, kde nádražní zákoutí bičují poryvy větru. Ten hlas je jako proud zvuku, který se zapíná a vypíná otočením kohoutku.

Simon už si vryl do paměti útržek banální melodie, která předchází každému vpádu toho hlasu,

toho hlasu a jeho ozvěny.

A ten útržek melodie, kdykoliv zazní, jako by byl výhonkem jeho vyčerpání, něčím uvnitř něj, něčím niterným.

Číšník se teď tomu chlápkovi v obleku doslova uklání.

Ruch nádraží se vzdouvá a víří jako proud kalné vody. Lidé. Lidé proudí nádražím jako kalná voda.

A zase ta otázka –

Co tady dělám?

Všimne si, že jeho kamarád, Ferdinand, zavěsil.

Snaží se Ottovi dovolat už několik dní. Ferdinand se s ním seznámil před několika týdny v Londýně: mladý Němec, který – nejspíš v opilosti, nejspíš přesvědčený, že na to nikdy nedojde – Ferdinandovi nabídl, že až někdy přijede do Berlína, může u něj bydlet.

Ferdinand se vrátí ke stolu, ve tváři ustaraný výraz.

„Furt to nebere,“ oznámí mu.

Simon kouří, neodpovídá. Tajně doufá, že to Otto nikdy nezvedne. Představa, že budou bydlet u něj, ho nikdy moc nelákala. Na rozdíl od Ferdinanda ho nezná a z toho, co o něm slyšel, dvakrát nadšený není.

„Tak co teda budeme dělat?“

„Nevím,“ opáčí jeho kamarád. „Prostě tam zajdeme?“ Má Ottovu adresu – Otto ví, že mají někdy v dubnu přijet, na tom se ještě z Londýna zběžně domluvili, přes zprávy na Facebooku.

Popojedou dvě stanice S-Bahnem, dlouho pak hledají Ottův byt, a když ho konečně objeví – kupodivu v zaplivané boční uličce –, hlídkuje u něj policista v zelené uniformě. Stojí na spoře osvětlené podestě schodiště o patro níž, než se nachází vchod do bytu.

Nechápou, co tam policista dělá,

Někdo Ottu zavraždil?

a nerozhodně se zastaví.

„Tag,“ pozdraví je muž zákona. Z jeho hlasu je zřejmé, že žádná vražda se tu nestala.

Vysvětlí mu, že hledají Ottu, a policista, který očividně ví, o koho jde, jim sdělí, že Otto není doma. Nikdo není doma.

Čekají.

Čekají víc než hodinu, Ferdinand mezitím několikrát zajde k nedalekému telefonnímu automatu a zkouší volat lidem, kteří by mohli vědět, kde Otto je. Simon zatím sedí na dlaždičkách rozlehlé vstupní haly domu a pokouší se přečíst kus Jamesových Vyslanců z ohmataného paperbacku edice Penguin Classics, který nosí v jedné ze zapínacích bočních kapes batohu. Unavený zrak mu padne na tato slova –

Prožívej život naplno, bylo by chybou nežít naplno. Nesejde tolik na tom, co přesně děláš, pokud skutečně žiješ vlastní život. Kdybys neměl vlastní život, co bys pak tedy měl? Já už jsem starý – rozhodně příliš starý, jak se zdá. Co člověk jednou promešká, je pryč, tím si můžeš být jistý. A přesto žijeme v iluzi svobody; nezapomínej, tak jako jsem až do těchto dnů zapomínal já, že se jedná jen o iluzi. Já, když to bylo zapotřebí, jsem byl snad příliš hloupý, snad příliš chytrý, a podlehl jsem jí; nyní horuji proti této chybě. Snaž se jí za každou cenu vyvarovat. Protože to byla chyba. Žij, žij!

Ze stejné kapsy batohu, kde nosí knihu, vytáhne propisku a odstavec si zaškrtne. Na okraj stránky si poznamená: HLAVNÍ TÉMA.

Ferdinand se vrací zvenku, ve vlasech stopy rozverného deště.

„Tak co budeme dělat?“ ptá se.

A znovu S-Bahn.

Déšť ustal. Za oknem vlaku se míhají obrazy. Kus pověstné Zdi pokrytý psychedelickými graffiti. Tenhle svět oni nepamatují. Jsou moc mladí. Paprsky slunce na prázdné pláni ozařují prostor, kde stávala Zeď. Paprsky slunce. Skrz okna jedoucího S-Bahnu, skrz krajkoví nečistot na skle, bodají Simona do očí.

Co tady vlastně dělám?

Co tady vlastně dělám?

Vlak rachotí přes výhybku.

Co tady

A zpomaluje

vlastně dělám?

před stanicí s nekrytým nástupištěm. Warschauer Straße. Po peronu se prohání vítr, všude okolo pustina.

Pustina.

Duben je nejkrutější měsíc…

Eliota s tím jeho libozvučným pesimismem milují. K Joyceovi pociťují posvátnou úctu. Je tím, čím by se sami chtěli stát: velikánem. Jejich přátelství se zrodilo právě nad díly těchhle autorů. A nad Shakespearovými tragédiemi. A Cizincem. A neradostným údělem Vladimíra a Estragona, s nímž v žertu srovnávají svou stávající situaci. Čekání na Ottu.

Warschauer Straße. Vlaky projíždějí mezi bujícím plevelem. Na odlupující se plakáty na billboardech dotírají jarní přeháňky, z nadjezdů se valí hluk neviditelné dopravy.

V Kreuzbergu se znaveně usadí v restauraci, aby poobědvali.

Kreuzberg zklamal. Měla to být hipsterská čtvrť, Alternatives Viertel. Hlavně Ferdinand je rozčarovaný. Simon vkládá sousta do svých pěkně tvarovaných úst. On od Kreuzbergu nic nečekal. Kreuzberg mu byl lhostejný a Ferdinandovy představy, že tu najdou něco pozoruhodného, považuje za naivní – ale nahlas to neřekne.

U oběda si povídají mimo jiné o tom, jak je tu všechno mnohem dražší než v Polsku (byli ve Varšavě, v Krakově a v Osvětimi), ačkoliv vyšší ceny jsou podle nich odůvodněné tím, že v Berlíně je všechno kvalitnější. Třeba jídlo. Hladově ho hltají.

Pak se řeč stočí na lidi ze školy. Jsou v posledním ročníku, před prázdninami budou skládat závěrečné zkoušky a na podzim, jak doufají, nastoupí na Oxford. (To je důvod, proč se Simon moří s prózami Henryho Jamese a pátrá v nich po motivech vztahujících se k tématu „Kulturních rozdílů mezi Evropou a Amerikou“.)

Baví se o různých lidech – hlavně o tom, jací jsou to pitomci – a pak Ferdinand zmíní Karen Fieldingovou.

Když to jméno vysloví, mimochodem, jako by dotyčná nezasluhovala zvláštní pozornost, netuší, že jeho kamarádovi se o Karen Fieldingové často zdá. V těch snech spolu někdy mluví, jindy si vymění pohled nebo se jejich ruce letmo dotknou a on se probouzí s pocitem, jako by stále ještě vnímal dotyk její dlaně, a zažívá intenzivní okamžik absolutního štěstí. Tyhle sny si pak velmi poctivě zapisuje do deníku a na mnoha stránkách se rozepisuje o jejich možném významu i o samotné podstatě snění.

Ve skutečném světě prohodil s Karen Fieldingovou sotva pár slov a ona o jeho citech nemá ani tušení – leda by si všimla, jak z ní nespouští oči, když s tácem v rukou kráčí školní jídelnou nebo když se v zabláceném úboru vrací z lakrosového hřiště. Ví o ní v podstatě jen to, že její rodina bydlí v Didcotu; jednou zaslechl, jak to někomu říká, a od té doby ožívá slovo ‚Didcot‘ v jeho představách zvláštními, tajuplnými přísliby. Podobně jako její jméno mu i její bydliště připadá příliš obtěžkané významy, aby ho šlo zachytit písmem, přesto si jednoho večera ve varšavském hostelu, když byl Ferdinand ve sprše, s tlukoucím srdcem zapsal: Připadá mi zbytečné cestovat po Evropě, když jediné místo, kde toužím být, je bezvýznamné anglické městečko

Hrot jeho tužky se na okamžik vznášel nad stránkou.

A pak to udělal, napsal to slovo.

Didcot.

K tomu, aby napsal i její jméno, však odvahu nikdy nesebral.

Teď, když ho Ferdinand vysloví, jen mlčky pokývne a přisype si do kávy ještě trochu cukru.

Jak rád by o ní mluvil.

Nic by ho nelákalo víc než strávit celé odpoledne hovorem o ní; nebo jen tím, že by poslouchal, jak někdo pronáší její jméno nahlas, stále dokola: těch šest slabik, které jako by obsahovaly úplně všechno, pro co stojí za to žít. Místo toho se, nikoliv poprvé, pustí do úvah, jak nemožné je dosáhnout jakéhokoliv uspokojení coby turista.

Ferdinand sklopí oči, míchá si kávu a poslouchá kamarádovo reptání.

O co vlastně turistům jde? Něco vidět? Něco zažít? Něco zažít se dá kdekoliv – člověk se kvůli tomu nemusí trmácet po celé Evropě…

jediné místo, kde toužím být

Pak se Ferdinand už nenamáhá ani předstírat, že poslouchá, a začne psát pohledy. Obrázek: krakovská katedrála, temná a rozeklaná. Pohlednice je určená dívce v Anglii, s níž už nějakou dobu trochu flirtuje, dívce, která mu připadá docela milá – a kterou by rozhodně chtěl udržet ve hře. Pousměje se, přejede si dlaní po strništi na výrazné bradě a napíše: Oběma už nám raší plnovous – zní to náležitě mužně. Když skončí, přečte text nahlas, jestli kamarád souhlasí. Pak se zvedne a vydá se hledat záchod.

Je pryč docela dlouho a Simon ve sluncem zalité restauraci sleduje, jak ze žhavého konce cigarety stoupá proužek dýmu.

Snad je to únava, co způsobuje, že je mu do breku.

Co tady vlastně dělám?

Zmocní se ho pocit osamělosti, nezměrný jako hradba bouřkových mračen. Deset dní společně na cestách a jeho kamarád mu po většinu času jde na nervy. Jen horko těžko se přiměl k úsměvu, když mu předčítal text na pohlednici a ukazoval obrázek vousáče, který tam načrtl zeleným perem. Nebo to, jak na sebe nastříkal Joop!, než si uložil batoh v nádražní úschovně. Jak si před tím ostentativně vyhrnul tričko, aby celému světu ukázal pár prstýnků ochlupení na hrudníku… V tu chvíli… A tenhle člověk že má být jeho přítel? Nezměrný pocit osamělosti, který se ho zmocní, připomíná hradbu bouřkových mračen.

Zatímco sleduje proužek dýmu stoupající ze žhavého konce cigarety.

Ve sluncem zalité restauraci.

*

Večer znovu zazvoní u Ottova bytu a zastihnou tam jeho sestru a její dva kamarády oblečené v kůži: ten malý s tváří plnou piercingů je Lutz, ten vyšší, s mrožím knírem pak Willi. Ottova sestra netuší, kdo Ferdinand a Simon jsou, ale když jí to vysvětlí, nabídne jim, ať jdou dál, udělají si pohodlí a počkají na Ottu – určitě se dřív nebo později ukáže. Ona a její přátelé jsou stejně zrovna na odchodu.

Simon a Ferdinand osamí a skutečně si udělají pohodlí. Byt je překvapivě rozlehlý a oni jím bloumají a dopřávají si drobné radosti – nalijí si luxusně vypadající whisky, nahlížejí do zásuvek. V jedné z nich Simon objeví balíček podivných karet. To musejí být tarotové karty, napadne ho. Namátkou jednu otočí – obrázek ruky držící jakousi hůl. As der Stäbe, stojí na ní. Klackové eso? Zjevně falický symbol. Nijak zvlášť rafinovaný. To je jedno. Stejně jsou to nesmysly. Zase šuplík zavře.

*

Asi ve dvě ráno se Otto přihrne domů. Oni si mezitím na zemi v obývacím pokoji rozložili spacáky a ulehli.

Otto rozsvítí a zděšeně vykřikne.

Pak si všimne Ferdinanda, který zvedl hlavu a mžourá na něj, a zahaleká: „Tak tys kurva vážně přijel!“

„Otto…“

„Ty vole!“

„Doufám, že ti nevadí, že…“ souká ze sebe Ferdinand.

„Co to do prdele meleš?“ huláká Otto.

„Doufám, že ti nevadí, že jsme sem…“

„Cože? Jestli mi to nevadí?“ burácí Otto.

„No já nevím…“

„Vždyť já na tebe čekal.“ Za Ottou stojí ještě někdo a nahlíží mu přes rameno.

„Hele, zkoušeli jsme ti volat…“

„Fakt?“

„Nebyls tu.“

„Jo, nebyl jsem tu!“ přitaká stále dost hlučně Otto.

„A nebral jsi ani mobil…“

„Ztratil jsem ho!“

„Aha.“

„No jo, ztratil jsem ho,“ zopakuje Otto náhle tiše, pochmurným tónem. „Ztratil jsem ho.“

Usadí se na jednu z pohovek a začne balit jointa, což zarmoutí Simona, který doufal, že Otto hned zase zhasne a odejde.

Otto má na hlavě jakousi bizarní čapku a rukávy bundy mu nedosahují zdaleka ani k zápěstím. Když chystá jointa, ohryzek mu poskakuje nahoru a dolů. Ukáže se, že celý týden pracoval s kamarádem jako číšník na nějaké akci kdesi za Berlínem. Zatímco balí jointa, Ferdinand mu opakovaně děkuje, že je u sebe nechal přespat.

„Hele, ještě jednou fakt moc dík,“ říká a posadí se ve spacáku.

„To nestojí kurva za řeč,“ odvětí Otto přezíravě z pohovky, na hlavě pořád tu hučku.

„Co… ehm… co ten policajt?“ ptá se s obavou Ferdinand.

Otto zřejmě otázku přeslechl. „Cože?“

„Co ten policajt. Víš, jak to myslím?“ kývne Ferdinand bradou směrem k jointu, který v Ottových rukách nabírá stále zřetelnější tvar.

„Na toho sereme,“ ucedí Otto pohrdavě. Pak dodá: „Tyhle věci ho nezajímaj.“

„A co tam vlastně dělá?“

„To kvůli fotrovi,“ vysvětlí Otto.

„Kvůli tvýmu otci?“

„Jo, kurva.“ A když nasliněnou špičkou malíčku doladí podobu jointa, dodá Otto: „Je ve vládě, chápeš…?“

„Ve vládě?“ zeptá se podezíravě Simon, který do té doby mlčel.

Otto nereaguje a zapálí jointa.

Simonovi je Otto od prvního okamžiku nesympatický. Vadí mu, že mu Ferdinand pořád děkuje. On sám neříká skoro nic, a když ho poté, co vykouří prvního jointa, Otto vybídne, aby ubalil dalšího, vezme si od něj propriety bez jediného slova. Otto mu několikrát opakuje, ať tam dá víc ‚matroše‘. S Ferdinandem si rozjařeně vykládají o společných známých z Londýna. Později Otto navrhuje, ať Simon připraví dalšího jointa, a zase ho peskuje, ať použije víc matroše. Všichni už jsou trochu sjetí. Někdo zapnul televizi a zřejmě objevil pornografický kanál – nějaké nahé ženy v obilném poli. Simon to ignoruje. Ostatní se smějí. Ottův kamarád je pryč, uvědomí si náhle Simon. Vůbec si nevybavuje, že by ho viděl odcházet. Má nepříjemný pocit, že si ho vyfantazíroval, že tam nikdo další vůbec nebyl. Otto a Ferdinand se smějí ženám v obilí, Otto fascinovaně zírá na obrazovku, oči se mu lesknou, z pootevřených úst mu kouká špička jazyka.

Simon už se cítí dost mimo. Beze slova vstane a vydá se hledat toaletu. Tam se na nějaký čas zapomene, dlouhé minuty hypnotizuje lahvičky se šampony a natahovací plastovou žabičku na vykachlíčkovaném rantlu vany. Prostě tam stojí a zírá. Zírá na natahovací žábu, na její nevinnou zelenou tvář. Hučení větráku se stále víc podobá vzlykům.

Když asi o dvacet minut později znovu usedne na podlahu v obýváku, Otto se ho zeptá: „Kolik matroše ještě máme?“

„Žádnej,“ odpoví Simon. Obývací pokoj s odstíny béžové a smetanové a orientálními artefakty mu připadá nepovědomý, jako by ho spatřil poprvé.

„Tys to spotřeboval všecko?“

Ferdinand se neovládne, začne se chichotat a pořád dokola opakuje: „Promiň, promiň…“

„Tys to spotřeboval všecko?“ zopakuje Otto stejně nevěřícným tónem jako prve.

Ferdinand se hihňá a omlouvá.

„Jo,“ připustí Simon. Kromě toho propálil zářivě světlý koberec, rozhodne se však, že to si zatím nechá pro sebe.

„Do hajzlu,“ uleví si Otto. A pak, jako by si myslel, že Simon vtipkuje: „Fakt jsi to spotřeboval všecko?“

„Fakt.“

„Moc se omlouvám,“ prohlásí Ferdinand s náhle smrtelně vážným výrazem ve tváři.

„No jo,“ povzdychne Otto. Ještě se s tou informací úplně nevyrovnal. „Do hajzlu, tys ten matroš všechen spotřeboval…“

Simon si pomalu zaleze do spacáku a obrátí se na bok, k Ottovi a Ferdinandovi zády. Usne, zatímco ti dva si ještě povídají.

*

Druhého dne jedou s Ferdinandem do Postupimi. Simon má během pobytu v Berlíně jediný cíl – vidět zámek Sanssouci.

Ze směru od postupimského nádraží se do zámeckého areálu vstupuje zdobenou zeleně natřenou branou. Za ní alej malých stromků a na terasovitém návrší samotný palác. Pod kopcem vysoko stříkající fontána a park posetý bělostnými sochami a sousošími – muži dotírající na ženy, muži ve vzájemném zápasu, muži vznešeně hledící kamsi do dáli, každý z nich zachycený v okamžiku jakési vnitřní agónie: strnulé figury mezi živými ploty a nehybnými hladinami okrasných jezírek.

Bloumání po dlouhých rovných cestách lemovaných stromy, kolem fontán v místech, kde se cesty protínají, a fasád v místech, kde končí, naplňuje Simona pocitem radosti.

Najdou stánek s občerstvením, a když se posadí na kovové venkovní židličky, Simon se rozhovoří o tom, že tahle krajinná úprava, podobně jako hudba J. S. Bacha, je odrazem přirozeného řádu lidské mysli.

Ferdinand jí zákusek a stěžuje si na pupínek akné na zádech, od kterého si ušpinil tričko.

Simon má obdobný problém, ale pomlčí o tom. (Úzkostlivě také před kamarádem skrývá svou nahotu.) Místo toho odloží Vyslance a vypráví Ferdinandovi o Fridrichu Vilémovi, otci Fridricha Velikého, a o jeho posedlosti gardisty – jak museli být všichni extrémně vysocí, jak Fridrich řešil každý detail jejich uniformy a jak – pokud se cítil nemocný – mu pomáhalo, když sledoval jejich pochodová cvičení. Ferdinanda příběh pobavil. „To je super,“ směje se a prstem stírá z talíře poslední zbytek šlehačky. Simon s uspokojením dopije čaj a znovu sáhne po knize. Je pozdě odpoledne – dlouho jim trvalo, než se sem dostali. Na dokonalé trávníky dopadají prodlužující se stíny soch.

„Co budeme dělat večer?“ zeptá se Ferdinand.

Simon ani nevzhlédne od knihy, jen neznatelně pokrčí rameny.

Ottova sestra, s níž se ráno znovu viděli, jim navrhla, že můžou večer vyrazit s ní a s jejími kamarády Lutzem a Willim do města. Právě na to teď Ferdinand naráží. Simon se k tomu, jako obvykle, staví rezervovaně. Představa večera stráveného s Ottovou sestrou a jejími přáteli ho naplňuje pocitem blížícím se strachu, záchvěvu paniky. „Vždyť jsou to blbci, ne?“ říká s očima zabořenýma v knize. Spoustu času strávili dnes s Ferdinandem tím, že si z Lutze a Williho dělali legraci – z jejich kožených kalhot, piercingů, Lutzova pronikavého smíchu a Williho morousovského kníru.

„Mně připadaj v pohodě,“ praví Ferdinand posmutněle. Už deset dní mu dělá společnost jen Simon. „A Ottova ségra je fajn.“

„Jo?“

„Nepřipadá ti?“

„Není špatná,“ prohlásí Simon a obrátí stránku, „to je fakt.“

„A co jinýho bysme dělali?“ dodá Ferdinand s náznakem smíchu v hlase.

„To nevím.“

„Prostě s nima zajdeme na drink a uvidíme,“ navrhne Ferdinand. „Nebudou zas tak hrozný.“

„Kolik je hodin?“

„Nejvyšší čas se vydat zpátky.“

„Vážně?“ Simon zvedne hlavu od knihy a rozhlédne se po parku šrafovaném stíny. „Je tady hezky.“

Nakonec skutečně stráví část večera s Ottovou sestrou, Lutzem a Willim. Simon se podle všeho pevně rozhodl, že se bude nudit. Zatímco ostatní se baví, on sedí mlčky, až se za něj Ferdinand skoro začne stydět; zasmušilá odtažitá postava upíjející podomácku vyrobené víno. Zašli do jakéhosi bohémského podniku v Kreuzbergu a sedli si venku, pod stromy, jejichž květy šíří aroma připomínající sperma.

Lutz se nakloní k Ferdinandovi a do cinkání piercingů zašeptá: „Co je to s tím tvým kamarádem? Nestalo se mu něco?“ Lutz je nazrzlý a nehezký.

„Nevím,“ odpoví Ferdinand tak hlasitě, aby ho Simon slyšel, ačkoliv předstírá, že neposlouchá. „Takovej je pořád.“

„To musí být zábava s ním cestovat.“

Ferdinand se rozesměje.

„Možná je prostě jen plachej.“

„Možná.“

„Jinak je určitě v pohodě.“

„Jasně,“ přitaká Ferdinand. „Je hrozně chytrej.“

„O tom nepochybuju.“

„A občas i hrozně vtipnej.“

„Jo?“

„Fakt.“

„To si nedovedu představit,“ zavrtí hlavou Lutz.

Jeho kamarád Willi je však skoro stejně zamlklý jako Simon a podobně skoupý na úsměvy, takže večer je plně v režii Ferdinanda, Lutze a Ottovy sestry. Pochopitelně se baví o místech, která Ferdinand a Simon už projeli, o tom, co tam dělali, a o památkách, které navštívili – převážně církevních. To Lutze rozčílí. „Na tyhle pitomosti máte čas, až budete starý!“ namítá. „Teď to vidět nepotřebujete. K čemu vám to je, chodit do kostelů? Na to budete mít čas, až zešedivíte. Kolik vám vlastně je, kluci?“ zajímá se.

Poví mu to – sedmnáct.

„Jste ještě tak mladý,“ prohlásí Lutz dojatě, ačkoliv sám je maximálně o deset let starší. „Teď se hlavně bavte, jasný? Užívejte si.“

2

Užívejte si.

Noční vlak do Prahy. Všechna místa jsou beznadějně obsazená a oni tráví noc na podlaze v chodbičce u záchodů, kde o ně v jednom kuse někdo zakopává.

Krátce po rozbřesku vstanou a vydají se opatřit si něco k snědku.

Za okny ubíhá v bledém ranním světle zvlněná krajina.

Borovicové lesy zahalené hustou mlhou.

Simon pořád myslí na sen, který se mu zdál v jedné z těch krátkých epizod přerývaného spánku na podlaze vagonu. V tom snu šlo o něco ukrytého pod hladinou jezera, o něco, co patřilo jemu. Pak mluvil s někým ze školy, mluvili o Karen Fieldingové. Ten člověk, s nímž mluvil, použil takové zvláštní slovo, slovo, které možná ani neexistovalo. A pak se najednou s Karen Fieldingovou míjeli v úzkých dveřích, sklopil oči, a když je zvedl, usmála se na něj a on procitl, na prchavý okamžik naplněný nepopsatelným štěstím.

„Vypadáš úplně příšerně, kámo,“ říká mu Ferdinand, když se usadí ke stolku v jídelním voze.

„Fakt?“

„Jo, fakt. Není ti nic? Vůbec nevypadáš dobře.“

Ferdinand se očividně snaží to mezi nimi urovnat.

Předchozího dne se pohádali kvůli cestovním plánům.

Simon chtěl, aby vyrazili ranním vlakem do Prahy. Ferdinand ne. Lákala ho Ottova nabídka, aby si spolu s ním pořádně užili Berlín.

Simon, jako obvykle, s tichou neústupností trval na svém – načež se ukázalo, že má v úmyslu ještě se cestou zastavit v Lipsku a navštívit hrob Johanna Sebastiana Bacha.

Ferdinand měl pocit, že neplánované intermezzo v Lipsku bylo tak trochu podraz. Navíc to byl otřesný zážitek. Deset hodin na nádraží a v přilehlých ulicích páchnoucích naftou – další vlak do Prahy jel až po půlnoci –, a to všechno kvůli pár minutám ve vymrzlém Thomaskirche, kostele, který sám Simon popsal jako ‚bytostně nezajímavý‘.

Kolem půlnoci, to už spolu nemluvili, se posadili na nástupišti a čekali, zatímco opodál zpívali mladí němečtí křesťané písně jako „Let It Be“ nebo „Blowing in the Wind“ a světelné kužely vysokých nádražních lamp odhalovaly provazce deště, který se snášel na potemnělé koleje.

Nezdá se, že by si Simon byl vědom jakéhokoliv rozkolu mezi nimi, ani že by zaregistroval kamarádovy ranní snahy o usmíření.

Dívá se z okna, profil hezkého obličeje osvětlený sluncem, které se sotva vyhouplo nad obzor, ruce po předchozí příšerné noci lehce rozechvělé.

„V Praze budeme asi za hodinu,“ informuje ho Ferdinand.

„Jo?“ Simonovi náhle vytane na mysli představa lidského života jako bublin stoupajících masou vody. Bubliny se ve sloupcích a shlucích derou vzhůru, dotýkají se a promíchávají, ale každá z nich zůstává na cestě z hlubiny ke světlu jasně ohraničená, dokud nedosáhnou hladiny a nepřestanou existovat jako samostatné entity. Ve vodě existovaly, fyzicky, individuálně – na vzduchu se stanou součástí vzduchu, součástí nekonečného celku, neoddělitelné od všeho ostatního. Ano, pomyslí si, zatímco mžourá do slunečního svitu filtrovaného mlžnou clonou, oči zalité slzami – takhle to je: život a smrt.

„Kde bysme se měli ubytovat, co myslíš?“ ptá se Ferdinand.

„Nemám tušení.“

„Nějaký hostel?“

„Třeba,“ souhlasí Simon a dál sleduje krajinu, z níž se začíná zvedat mlha.

Všechno se to seběhne dost rychle. Když rychlík vjíždí do stanice, na nástupišti čekají odhodlaně vyhlížející muži. Jak vlak postupně zpomaluje až do zastavení, za okny defilují jejich vzhůru obrácené tváře. O anglické teenagery se strhne krátká strkanice ještě dřív, než sestoupí po příkrých železných schůdcích vagonu na peron, a o několik minut později už sedí ve voze Škoda starším, než jsou oni sami, motor auta zní jako rozzuřená vosa a z jeho výfuku se valí oblaka namodralého dýmu, který omamně, nasládle voní. Podobně jako kvetoucí stromy kolem nich. Řidič zná kromě svého rodného jazyka jen pár slov v němčině. „Zimmer frei, zimmer frei,“ opakoval zatvrzele, když na nádraží popadl jejich batohy a hnal se s nimi k autu.

Jedou asi dvacet minut, převážně do kopce (a tedy nesmírně pomalu), až na periferii, kde děravou asfaltku lemuje svěží zeleň a ošuntělé domky na maličkých pozemcích a kde u jednoho takového přízemního stavení nakonec zastaví. Před ním roste strom, cesta pod jeho korunou je pokrytá souvislou vrstvou opadaných květů. Tady jejich řidič bydlí – s manželkou, která umí anglicky.

Když vystupují z vozu, uvítá je ptačí zpěv i sama paní domu; s nadšením, dokonce s jistou netrpělivostí otvírá vrzající branku. Je jí kolem čtyřiceti a vypadá, jako by právě vstala: nazlátle plavé vlasy rozpuštěné, neupravené, na sobě huňatý žlutý župan a na nohou modré plastové pantofle. V těch jim vyjde vstříc, po koberci uvadlých květů pod korunou stromu, skrz kterou tu a tam pronikají sluneční paprsky, jež malují světlé skvrny na hladké tváři paní domu. Ta s úsměvem vlípne mladým návštěvníkům polibek na obě líce. A už je vybízí, aby šli dovnitř, a ukazuje jim jejich pokoj – jedna postel, na zemi vedle ní flekatá molitanová matrace, okno zastíněné olistěnou větví. Zatímco si pokoj prohlížejí, nepřestává se usmívat. „Dobrý, jo?“ ptá se.

Řekne jim, ať si tam nechají věci a jdou se nasnídat, a chodbou kolem pračky a nechutně vyhlížející koupelny je vede do kuchyně.

Simon mezitím pořád musí myslet na sen, který se mu zdál ve vlaku. Připadá mu skutečnější než to, co kolem sebe vidí právě teď, než pračka, kterou zrovna minul, než sluncem zalitá kuchyň, kde se mu právě dostává instrukcí, kam si má sednout.

jediné místo, kde toužím být

Ona teď taky něco dělá, právě v tomhle okamžiku, zatímco on usedá k malému čtvercovému stolu ve sluncem zalité kuchyni, ona teď něco dělá. A úsměv, který mu v tom snu věnovala, mu připadá skutečnější než tahle žena, která vytahuje věci z lednice a vysvětluje jim, jak dobře udělali, když se rozhodli bydlet zrovna u ní.

Úsměv, který mu v tom snu věnovala. Možná si ho jen představoval. Její ústa se vlastně neusmívala. Ve skutečnosti se tvářila vážně. V bledém obličeji rámovaném tmavými vlasy měla vážný výraz. Ale její nebesky modré oči byly plné něhy a on tak nějak věděl, že se na něj usmívá. Pak ho probudily první ranní paprsky pronikající oknem do vagonu a zběsilý rytmus rotujících kol vlaku.

Žena říká, že jí nejde o peníze – ty prý nejsou důvodem, proč ubytovává turisty. Má prostě ráda lidi, tvrdí, a ráda se o ně stará. I o ně se postará, jak jen bude moct. „Postarám se o vás,“ říká jim. Dům není zrovna v centru, to připouští, ale ujišťuje je, že dostat se sem není složité. Vysvětlí jim prý jak – a skutečně, zatímco snídají, rozloží na kuchyňském stole mapu a prstem jim na ní ukazuje, kudy se dostat na metro; většina trasy ale vede právě místy, kde je papír v ohybu prošoupaný a mapa nečitelná.

Pijí slivovici z malých skleniček tvarem připomínajících žalud, vzduch je šedý a štiplavě páchne cigaretovým dýmem. Žena si nedělá přehnané starosti s tím, zda se jí župan nerozevírá, a jak se tak naklání nad velikánskou prodřenou mapou Prahy s městskými obvody vyvedenými v různých barvách, není zcela jasné, co vlastně – a zda vůbec něco – má pod županem, což je skutečnost, která Ferdinandovi neunikla a na niž se teď posunky a oplzlým úsměvem snaží upozornit i svého kamaráda. V tu chvíli se do toho vloží manžel bytné, vytáhne z drobných úst cigaretu a něco jí česky řekne.

Ona se ho pokusí odbýt mávnutím ruky, ani k němu nevzhlédne a rozpraskanou špičkou prstu dál klouže v mapě po jakési klikaté uličce – načež se mezi nimi strhne krátká, ale zuřivá hádka.

Ferdinand se dál chlípně usmívá.

Ona se dál naklání nad mapou.

Její manžel tam chvíli stojí a kypí v něm vztek. Pak odejde a ona jim sdělí, že musel do práce. Dřív býval profesionální fotbalista, vysvětlí jim, teď učí tělocvik.

Posadí se, zapálí si další cigaretu a položí Simonovi dlaň na koleno. (Navzdory Simonově mlčenlivosti se zdá, že právě v něm našla zvláštní zalíbení.) „Můj manžel,“ prohlásí, „nic nezná. Jen fotbal.“ Pauza. Její dlaň dál leží na jeho koleni. „Ty rozumíš?“

„Ano,“ odpoví.

Alkohol takhle ráno, navíc po tak příšerné noci, způsobil, že je Simon velmi malátný. Není si úplně jistý, o co jde, o čem to ta žena mluví. Všechno kolem je nezvykle intenzivní, jasné: kuchyň zalitá sluncem, obrázky koček na zdi, modré oči fotbalistovy ženy, její jemná, hedvábná pleť. Znepokojuje ho její nehnutě upřený pohled. Sklopí zrak a teď hledí na její hubená nahá kolena.

A zase ty její oči.

„Nic nezná. Jen fotbal,“ zopakuje. Když to říká, Simon sleduje její ústa. „Ty rozumíš.“ Tentokrát to nezní jako otázka. Spíš jako pokyn.

„A vy, chlapci,“ sáhne se spokojeným úsměvem po lahvi pálenky, „máte rádi sport?“

„Já jo,“ prohlásí Ferdinand.

„Ano?“

„Simon ne.“

„To není pravda,“ zabručí Simon podrážděně.

Jako by ho neslyšela. Otočí se k němu. „Ne? A co máš rád? Co máš rád? Myslím, že vím, co máš rád!“ Znovu mu položí ruku na koleno a rozesměje se.

„Simon má rád knihy,“ ozve se Ferdinand.

„Aha, ty máš rád knihy! To je dobrý! Já mám taky ráda knihy. Ach,“ položí si dlaň na srdce, „já miluju knihy. Můj manžel, on nemá rád knihy. On se nezajímá o umění. Ty se zajímáš o umění, že?“

„Simon se zajímá o umění,“ přisvědčí Ferdinand.

„Aha, to je dobrý!“ S očima upřenýma na Simona vzdychne. „Krása,“ vydechne. „Krása, krása. Já žiju pro krásu. Koukej, ukážu ti.“

Unešeně ho vede do chodby, kde visí obraz. Nudná krajinka bez života vyvedená přehnaně křiklavými barvami. Vypráví mu, že ji má z Benátek.

„Pěkný,“ hlesne.

Minutu tam oba mlčky stojí.

Simon upírá oči na příšerný obrázek na zdi a vnímá, že ona stojí vedle něj, vnímá její horkou dlaň na svém rameni.

„Tvůj kamarád,“ oznámí Ferdinandovi, když si zapaluje další cigaretu, „on rozumí.“ Jsou zpátky v kuchyni.

„Je nesmírně inteligentní,“ přitaká Ferdinand.

„On rozumí kráse.“

„To rozhodně.“

„On žije pro krásu. On je jako já.“ A pak, zatímco vytahuje zátku z lahve pálenky, zopakuje: „Můj manžel nic nezná, jen fotbal.“

„Tu nejkrásnější hru,“ zažertuje Ferdinand.

Zasměje se, i když není jisté, zda jeho narážku na Peléovu autobiografii pochopila. „Ty máš rád fotbal?“ zajímá se.

„Mě baví spíš ragby,“ odpoví Ferdinand.

Pak se jí pokouší vysvětlit, co je to ragby, ona kouří a poslouchá a občas položí otázku, z níž je zřejmé, že nic nepochopila.

„Takže je to jako fotbal?“ zeptá se po několika minutách podrobného popisu hry a mávnutím ruky odhání dým.

„No…,“ zaváhá Ferdinand. „Svým způsobem jo.“

„A holky?“ následuje další dotaz. „Máte rádi holky?“

Ferdinandovi tahle otázka nepůsobí zdaleka takové rozpaky jako Simonovi a po krátké odmlce prohlásí: „Samozřejmě že se nám líbí holky.“

Ona se znovu rozesměje. „Samozřejmě!“

Dívá se na Simona, který zabodává pohled do desky stolu. „V Praze potkáte spoustu holek,“ řekne.

Na Karlově mostě s jeho zčernalými sochami a všudypřítomnými turisty Simon označí celé město za bezduchý Disneyland.

Nálada se mu trochu zvedne, když se později odpoledne prochází v katedrále svatého Víta, obklopen tichem, světlem a slabou vůní leštěnky na dřevo, a zahlédne plakát s pozvánkou na Mozartovu mši c moll. Koupí si vstupenky a na začátek koncertu čekají na terase turistické hospody v uličce hned vedle katedrály.

Ferdinand oproti svým zvyklostem kouří, vzal si od Simona jednu philipmorrisku. Poslouchá sice kamarádovy stesky na to, jak je Praha příšerná, ale jeho pozornost upoutají dvě mladé ženy sedící u stolku kousek od nich. Nejsou to sice ty krásky, jaké jim domácí slibovala, ale ujdou. Vlastně jedna z nich je dost pěkná. Pokouší se zaslechnout, co říkají, a zjistit, jakým mluví jazykem. Zjevně nejsou místní.

„Jak může být turista vůbec někdy spokojený?“ brblá Simon. „Pořád někde znuděně bloumáš, pořád jenom něco hledáš…“

„Ty máš zase náladu.“

„To není o náladě – jen prostě uvažuju…“

Dívky jsou podle všeho Angličanky. „Koukni támhle na ty,“ zašeptá Ferdinand.

„A co má být?“ nechápe Simon.

„Co asi?“

Simon se zatváří napůl netrpělivě, napůl bolestně.

„Ale no tak!“ nenechá se odradit Ferdinand. „Nejsou špatný. Mně připadaj v pohodě. Jsou hezčí než ty ve Varšavě.“

„Což není zas takový umění. To přece nestojí za…“

„No, právě že stojí, jestli mě chápeš,“ přeruší ho se smíchem Ferdinand. „Zeptám se jich, jestli si nechtěj přisednout.“

Simon podrážděně vzdychne a mírně se třesoucíma rukama si zapálí další cigaretu. Sleduje Ferdinanda, který dojde k oběma dívkám a se záviděníhodnou nenuceností se s nimi dá do řeči. Ukáže k jejich stolu a Simon rychle uhne pohledem a pozvedne zrak k uklidňující zčernalé gotice svatého Víta, která se tyčí nad ním. A hledí na ni – nebo to aspoň předstírá – až do okamžiku, kdy se ozve Ferdinandův hlas: „Tohle je můj kámoš Simon.“

Ohlédne se, do očí mu zasvítí slunce, zamžourá. Stojí tam, sklenky s pitím v ruce. Jedna z nich má na hlavě plstěný klobouk s širokou krempou. Ferdinand jim naznačí, aby se posadily, což váhavě udělají. „Tak co,“ vyhrkne přehnaně žoviálně Ferdinand, když s hlasitým zaskřípěním židličky taky usedne, „jak se vám líbí Praha? Jak už jste tu dlouho? My jsme přijeli teprve dneska ráno – ještě jsme toho moc nestihli, viď, Simone?“

Simon zavrtí hlavou: „Ne, to teda ne.“

„Byli jsme se podívat tady vevnitř,“ pokračuje Ferdinand. „Simon má katedrály rád.“ Dívky na něj letmo pohlédnou, jako by čekaly, že informaci potvrdí nebo vyvrátí, on však mlčí. „Vy jste tam byly?“ zajímá se Ferdinand a otázku směruje na dívku v klobouku, která je mnohem hezčí než její kamarádka.

„Jo, včera,“ přisvědčí.

„Dost působivý, co?“

„Ale jo, dobrý,“ odpoví mu se smíchem, jako by si nebyla jistá, jestli si z ní nedělá legraci.

„I když všechny jsou vlastně stejný, že jo?“ pokračuje Ferdinand. „My jsme v týhle části Evropy nevynechali snad jedinou katedrálu, takže to můžu prohlásit vcelku zodpovědně.“

„Fakt?“

„No, víš, jak to myslím…“

„A kde všude jste vlastně byli?“ zeptá se teď Plstěná Hučka.

A tak hovor plyne dál – kde všude jste byli, co všechno jste viděli.

Simona Ferdinandovo chování irituje. Připadá mu, že je to maska, kterou si jeho kamarád nasazuje, kdykoliv se potkají s někým novým, jde podle něj o pokrytectví a své vlastní mlčení považuje za protest proti téhle přetvářce. A také proti únavnosti toho všeho – když se ho baculatá kamarádka Plstěné Hučky zeptá, jakou má rád hudbu, jen pokrčí rameny a odsekne, že neví.

Ferdinand vypráví o japonském páru – on ve lněném obleku a s panamákem na hlavě, ona v tyrkysových šatech se třpytkami –, který viděli tančit na hlavním náměstí v Krakově. A o tom, jak je na polsko-německé hranici se Simonem vyvedli z vlaku a důkladně je šacovali. „Takový kníratý německý pohraničníci. Podle mě měli spadeno hlavně na Simona,“ říká s úsměškem, čímž se mu podaří vyvolat veselí i u obou dívek; také Simon se usmívá, bezbarvě, aniž se skutečně baví, prostě přijímá roli, která – jak to cítí – mu byla vnucena.

„Donaha, a zevrubná prohlídka,“ pokračuje Ferdinand.

Plstěná Hučka překvapením vyjekne: „Cože? Fakt?“

„Ne,“ ujistí ji Simon, aniž se na ni podívá. A pak se obrátí čistě k Ferdinandovi, jako by tam byli sami: „Je skoro pět,“ upozorní ho.

„Vážně?“ podiví se Ferdinand, jako by nechápal, proč mu to Simon říká.

„Jo,“ opáčí Simon. A po krátké pauze: „Máme přece ty…“

„No jo,“ přikývne Ferdinand. Na chvíli se zamyslí, ostatní čekají. Pak se obrátí k Plstěné Hučce. „V pět začíná koncert. Mělo by to bejt skvělý. Nechcete jít taky?“

Plstěná Hučka pohlédne na kamarádku, která jen pokrčí rameny. „A kde?“

„Tady!“ ukáže na kamennou stavbu, která se vypíná nad nimi. „Přímo v katedrále. Myslím, že nějakej Mozart. Že jo?“

„Jo,“ potvrdí Simon bez valného nadšení.

„Simona tyhle věci fakt berou,“ vysvětlí Ferdinand dívkám.

Ty na sebe pohlédnou a proběhne mezi nimi jakási bezeslovná komunikace.

Odmítnou s tím, že nemají moc peněz.

„No a nechcete se sejít potom?“ ptá se Ferdinand, stále s úsměvem. „Podle mě to nebude trvat dlouho. V kolik to skončí?“ obrátí se na Simona, jako by to byl jeho tajemník.

„To nevím,“ řekne Simon. „Řekl bych, že nejpozději v šest.“

„Můžeme se tu sejít, až to skončí,“ navrhuje Ferdinand. „Zhruba v šest, jo?“

A s tím se rozejdou.

„Ta v tom klobouku je fakt dost hezká, co?“ prohlásí Ferdinand.

„Jo, je dobrá.“

„Kdepak dobrá – je sexy. Co ta její kámoška?“

„Co jako s ní?“

Ferdinand se pobaveně rozesměje. „Jasně, chápu,“ řekne pak.

Když usedají na svá místa v kostelní lavici, spokojeně si brouká.

„Co že to teda bude?“ zeptá se znovu.

„Mozartova mše,“ odpoví Simon, aniž mu věnuje pohled. „C moll.“

„Jo, jasně.“ A jako by chtěl z nadcházejícího zážitku vytěžit maximum, složí ruce do klína a zavře oči.

Ozve se hudba.

Hudba.

Když se pak vrátí na terasu restaurace, která se mezitím ponořila do stínu katedrály, dívky jsou pryč. Zatímco jeho zklamaný kamarád zjišťuje u servírky, jestli tam nenechaly nějaký vzkaz, Simonovi jako by stále ještě v uších zněla hudba, jako by stále slyšel hlas nespatřené sopranistky někde tam daleko vpředu, prostupující vysokou kamennou klenbu. Čekají, jestli se dívky nevrátí, Ferdinand stojí na okraji terasy a civí do soumraku plného turistů, Simon sedí, kouří a stále ho slyší: ten hlas. Je v něm něco posvátného.

Ferdinand se odvrátí od kraje terasy a vypadá naštvaně.

V tom hlasu je něco posvátného.

„Do hajzlu!“ uleví si Ferdinand.

Jako by ta prozářená hudba znovu vysvětila vysokou klenbu chrámu.

„Ty už se nevrátěj.“

Prozářená hudba, hlas nespatřené sopranistky.

Prostupující vysokou kamennou klenbu.

„Ne,“ přisvědčí Simon.

Ferdinand si sedne k němu a bez ptaní si nabídne jednu z jeho cigaret. Snaží se tvářit, jako by se nic nestalo. „Tak co budeme dělat?“

Rozhodnou se najít nějaký podnik, kde by se navečeřeli.

Dezorientovaně bloumají úzkými uličkami.

Ferdinand se zastaví u stánku s časopisy, aby se zeptal na cestu.

Zatímco se pokouší nějak vysvětlit, oč mu jde, Simon si všimne, že některé časopisy jsou pornografické – oči mu padnou na enormní bradavky, nahou kůži, otevřená ústa. Celý ten stánek je vlastně věnován pornu. Jeho majitel, drobný, vyčerpaně působící mužík, nerozumí anglicky; naznačí Ferdinandovi, aby počkal, a zmizí v obchodě s prázdnou výlohou.

Za chvíli se vynoří v doprovodu ženy středního věku oblečené v jednoduchých modrých šatech. Simonovi je jí líto – mrzí ho, že musí před svým obchodem strpět stánek plný oplzlostí. „Ano?“ vypraví ze sebe žena, když se k nim s plachým úsměvem blíží.

Ferdinand jí vysvětlí, že zabloudili a že hledají místo, kde by se mohli najíst.

Ona mu vysvětlí, jak se dostanou zpátky tam, kde už to znají, a s omluvou dodá, že pokud jde o jídlo, neví v okolí o žádném podniku, který by byl ještě otevřený. „Je mi líto,“ pokrčí rameny.

„Ale ne, to je dobrý,“ uklidňuje ji Ferdinand. „Moc děkujeme za pomoc…“

„A časopis si nekoupíte?“ zeptá se žena.

Otázka směřuje zřejmě hlavně na Simona, který ještě stále stojí poblíž stánku a kouří cigaretu. Simon se na ni podívá, jako by nerozuměl.

„Sex,“ dodá žena na vysvětlenou a ukáže na magazíny.

Začne se usmívat a Simonovi její tvář najednou připadá šeredná, připomíná potměšilé zvířátko s drobnými žlutými zoubky.

„Ne,“ vyhrkne.

„Klidně se podívej,“ pobízí ho stále s úsměvem, pak zpod provázku, za kterým je nabídka stánku vyrovnaná, vytáhne časopis v igelitovém obalu a podává ho Simonovi. „Podívej se.“

„Ne, díky, nemáme zájem,“ vloží se do toho Ferdinand.

„A proč ne?“ zasměje se.

„Prostě ne,“ ukončí to Ferdinand a vydá se za svým kamarádem, který už si to namířil pryč. „Díky.“

Navečeří se v Pizza Hut, pak sednou na metro a jedou až na konečnou, na předměstí.

*

V pokoji, kde jsou ubytovaní, leží Simon na molitanové matraci položené na zemi, přikrytý květovanou dekou v barvě oranžové a khaki, a pokouší se soustředit na svůj deník. Ferdinand je ve sprše. Simon slyší šumění vody a ví, že dokud neutichne, jeho přítel se nevrátí. Z kuchyně k němu doléhá hlučná hádka paní domácí a jejího manžela. Má čas – nebude to trvat dlouho. Už je to skoro týden, co si naposledy… To bylo na hlučném, ze strany na stranu se kymácejícím záchodku ve vlaku z Varšavy do Krakova. Sotva jeho prsty sevřou chvějící se ztopoření pod dekou, zaslechne, jak sprcha po kratičkém zaskřípění v potrubí utichla. Natáhne si trenýrky a znovu začne psát, nebo to aspoň tak vypadá: zkrátka když vejde Ferdinand s malým ručníkem kolem pasu, drží Simon v ruce jen propisku.

„Ještě neskončili?“ ušklíbne se Ferdinand, když zaslechne hádku domácích.

Ozve se rána, v kuchyni se něco rozbilo.

Simon, v ruce jen propisku, mlčí.

„Teda žádná idylka,“ poznamená Ferdinand. Stojí u malého zrcadla a přes rameno si prohlíží vlastní záda posetá drobnými rankami a vřídky. „Čím dál horší,“ povzdychne. „Koukni na to, zhoršilo se mi to, viď?“

Simon na okamžik vzhlédne od deníku a utrousí: „Já nevím.“

„Zhoršilo,“ usoudí Ferdinand.

Vzdychne a ulehne do postele s bohatě opoznámkovaným vydáním Yeatse. Přečte si jen pár veršů:

Objímá

se všechno mladé

pak znovu vzdychne a minutu, možná déle zírá na zašedlý strop.

Objímá

se všechno mladé

Položí Yeatse na lesklé nažloutlé parkety. Přetáhne přes sebe tenkou peřinu a otočí se ke zdi.

Simon, aniž cokoliv napsal, odloží deník a zhasne lampičku stojící na zemi vedle matrace, na níž leží.

3

„Můj manžel,“ oznámí jim paní domácí, zatímco vytahuje věci z ledničky a pokládá je na stůl, ke kterému se posadili, „je v Brně. Fotbal. Bude v Brně tři dny.“

„Tam se koná nějaký turnaj?“ zajímá se Ferdinand.

„Co?“

„Je v Brně turnaj?“ Zdá se, že mu nerozumí. „Fotbalový zápas?“

„Zápas, ano. Důležitý zápas. Fotbal.“

Tentokrát žádná slivovice. Jen káva a cigarety. Okoralý chléb, kdyby měl někdo zájem. Ona má veselou kocovinu. „Našli jste nějaké holky?“ ptá se Simona, když si vedle něj sedá v tom svém žlutém županu jen po kolena.

Simon je na rozpacích, neví, co říct. „Mno…“

„Ne?“ vydechne překvapeně. „Pro vás by to mělo být snadné. Myslím.“

„Jo, s nějakými jsme se seznámili,“ uvede to Ferdinand na pravou míru.

„Líbí se ti holky?“

Ačkoliv otázka mířila na Simona, odpovědi se chopí Ferdinand. „Jo, hodně se mi líbí.“

Ona s úsměvem dál hledí na Simona. „A tobě?“

Nervózně potáhne z cigarety. „Taky,“ řekne.

Pozorně si prohlíží jeho zachmuřený protáhlý profil, zatímco on jako by soustředěně sledoval stůl a snažil se vrýt si do paměti všechny předměty, které na něm leží –

karton mléka s velmi jednoduchým designem

jeho vlastní krabička Philip Morris s německy psaným varováním před rakovinou

její Petry v bílém obalu s šikmým červeným proužkem

zapalovač značky Cricket

„Jseš moc hezkej kluk,“ říká domácí.

skleněný popelník, plný

umělohmotný košík s několika oschlými krajíci chleba

„Když jsem byla mladá,“ pokračuje ona, „moc ráda bych potkala takovýho hezkýho kluka jako ty.“

talířek s kouskem másla

Když jsem byla mladá…

Vypráví jim o svém mládí.

Ukáže se, že vůbec není Češka. Je Srbka. S manželem se seznámila v Jugoslávii, když ještě existovala – přijel tam hrát fotbal. Ona jakožto členka místního sportovního klubu měla na starosti organizační záležitosti spojené s návštěvou jeho týmu. Vysoká, světlovlasá, modrooká, činorodá dívka hostům zařizovala stravování a cestovala s nimi autobusem na zápasy.

Její manžel patřil k hvězdám svého týmu, vypráví jim s hrdostí. Poprvé se milovali v noci v parku. Ona ještě pořád bydlela s rodiči, on přespával na ubytovně se zbytkem týmu. Tak kam jinam mohli jít?

„Byli jsme mladý,“ vysvětluje. „Když jste mladý… No jo.“ Zapálí si cigaretu. Vzdychne. Pak o něco energičtěji dodá: „Byla jsem mladá, ale nebylo to moje poprvé.“

„Ne?“ zbystří Ferdinand.

Začne jim vyprávět, jak v patnácti v nějakém italském hostelu přišla o panenství s trenérem plavání.

„Byl starší než já,“ říká. „A to bylo fajn.“

Simon tam sedí se svěšenými rameny, zdá se, že neposlouchá, kouří.

„Je fajn, když je to poprvý s někým starším,“ obrátí se domácí k němu.

A Ferdinand jí vypráví, jak ho – taky v patnácti – svedla chůva jeho sestry, žena o deset let starší než on, a jak to bylo fajn.

„Jo,“ přitaká ona s vážným výrazem v hluboko posazených očích, „to je fajn.“

„To bylo fajn,“ souhlasí Ferdinand a zdá se, že je se sebou náramně spokojený.

„Tak to je vždycky nejvíc fajn,“ pokračuje ona, „s někým, kdo je starší, zkušenější. S někým fajn.“

Simon tam sedí se svěšenými rameny, zdá se, že neposlouchá, kouří.

„Rozumíš mi?“

Otázka je určená jemu. Chce vědět, jestli jí rozuměl.

Čekají, až něco řekne, něco, čím by dal najevo, že porozuměl, že slyšel, co bylo řečeno.

A pak zazvoní telefon, někde jinde, v jiné místnosti. Zazvoní telefon, ona vstane, ve svém žlutém županu jen po kolena odkvačí mezi vířícími obláčky cigaretového dýmu a oni slyší, jak telefon zvedne a s někým mluví.

Dopoledne tráví pátráním po Plstěné Hučce. Ferdinand se snaží přijít na to, kde by na ni mohli nejspíš natrefit, kolem jakých turistických míst by se měli potulovat, a v případě, že by se tam skutečně objevila, je připraven sehrát překvapeného. Brzy se ukáže, že je to beznadějné. Město je obrovské, rozprostírá se do všech stran, historické centrum je plné spletitých dlážděných ulic a zapadlých náměstíček. Snaží se uvažovat tak, jak by asi uvažovala ona, snaží se představit si sám sebe jakožto mladou ženu, dívku svého věku nebo o rok, dva starší, nijak výjimečně chytrou, ale atraktivní, s tyrkysově nalakovanými nehty na nohou, která má co nevidět nastoupit na vyšší odbornou školu a studovat na sekretářku… Že by australská hospoda? Dvě hodiny tam popíjejí pivo, skoro spolu nepromluví.

I Simon působí ustaraně.

Sedí v australské hospodě a představuje si lidské interakce jako mísení kapalin. Prudké exploze, pomyslí si, potěšen tím, jak se mu daří rozvíjet počáteční nápad, nebo okamžité zmrznutí, to jsou krajní reakce. Prostá nemožnost obě kapaliny sloučit je naopak zřejmě reakcí nejběžnější. A láska?

Karen Fieldingová

No, láska, napadne ho, by byla něco jako záblesk uprostřed dvou kapalin, které se promíchaly tak, že dělají dojem jediné průzračné hmoty,

Karen Fieldingová

záblesk, který postupně sílí a ustaluje se, až nakonec celá směs vyzařuje uklidňující tlumené světlo.

Karen Fieldingová

Ano, pomyslí si, to je láska.

A den uběhne jako nic.

Najednou je pozdě odpoledne.

Ferdinand stojí na Karlově mostě, v silném větru, a pohledem klouže po širokém pásu obou nábřeží, po střechách a věžičkách ježících se směrem od vody. Plstěná Hučka. Někde tam je. Pokud ovšem už neodjela. V takovém případě hloupě promarnil den, bleskne mu hlavou, a Simon zatím čeká, zády k výhledu na panorama.

V další hospodě, tentokrát podzemní, s klenutým stropem a spoustou gotických nápisů, se Simon znovu vrátí k tématu turismu a jeho marnosti.

„Tak proč jsi o to teda stál?“ přeruší ho po chvíli Ferdinand podrážděně.

„O co?“

„Podniknout tuhle cestu.“

„Myslel jsem, že to bude dobrý,“ pokrčí rameny Simon.

„A podle tebe to není dobrý?“

„Ujde to.“

„A cos očekával?“

Simon se krátce zamyslí. „Nevím,“ řekne pak.

Něco ale přece jen očekával. Z nádraží St. Pancras vyrážel před dvěma týdny s jakousi neurčitou nadějí.

Kráčejí soumrakem ke stanici metra, stinné kouty hlavní ulice jsou plné prostitutek.

Sedět znovu ve světle zářivky v její kuchyni je málem příjemné. Skoro jako by tam byli doma. Ferdinand jí vykládá, jak hledali Plstěnou Hučku, vypráví příběh od samého začátku, od setkání u katedrály svatého Víta.

„Takže jsi našel holku?“ usmívá se na něj.

„A zase o ni přišel.“

„Byla to Češka?“

„Ne, Angličanka.“

„Angličanka? Musíš najít českou holku, ta neuteče.“

„Ne?“

„Ne. Bude myslet, že máš peníze.“

„Ale já moc peněz nemám.“

„Bude myslet, že máš. Byla hezká, ta Angličanka?“

„Tak… docela jo.“

„Najdeš hezkou českou holku. A ty,“ obrátí se k Simonovi a jako by zvážněla, „ty jsi našel holku?“

Simon sklopí oči. „Ne,“ odpoví a rychle potáhne z cigarety. Vzhlédne a zjistí, že její pohled stále spočívá na něm.

Prohlíží si ho zkoumavě a s jistým smutkem. „A přitom jsi takový hezký kluk,“ poznamená.

Simon pokrčí rameny.

Nastane ticho.

Nespouští z něj oči, cítí to, ačkoliv sám pohledem zkoumá svá kolena.

Pak se Ferdinand zvedne a oznámí, že si jde lehnout.

„Aha, jsi unavený,“ praví bytná chápavě. „Oukej. Jdi spát.“

Když Simon rovněž vstane, což učiní vzápětí a tak trochu poplašeně, chytne ho za zápěstí.

Pokusí se jí bezděčně vymanit, ona ho ihned pustí.

„Taky jsem unavený,“ prohlásí.

„Ty mě necháš samotnou?“ zasměje se. „Ty necháš dámu samotnou?“

„Jsem unavený.“

„Jsi mladý. Měl bys být vzhůru celou noc.“

„Jen zůstaň a dopij si to pivo,“ přisadí si Ferdinand.

„Ano,“ souhlasí ona, „zůstaň tady.“

„Už na něj nemám chuť. Jsem fakt unavený.“

Pokusí se protáhnout kolem stolu ke dveřím a ona ho vezme za ruku. Udělá to něžně. Něžně ho vezme za ruku. „Zůstaň a povídej si se mnou,“ řekne a vzhlédne k němu ze židle.

„Zítra.“ Vyprostí ruku z horkého sevření jejích prstů. „Ano? Popovídáme si zítra.“

„Dnes je dnes,“ pronese tajemně, jako by to bylo přísloví. Ruku má položenou na jeho noze, na džínovině zhruba v místě kyčle.

„Jsem unavený,“ zopakuje omluvně.

Ferdinand už je na odchodu.

„Zůstaň se mnou,“ zamumlá potichu, tvář má teď vážnou, dlaň přesouvá na přední stranu jeho stehna.

„Prosím,“ hlesne Simon skoro plačtivě. „Omlouvám se. Jsem unavený.“

A pak prostě odejde a příšeřím kolem pračky zamíří za svým kamarádem.

*

„Ta po tobě jede, kámo,“ má Ferdinand jasno. Sedí spolu u stolku z tepaného kovu v parku, jímž se občas rozezní křik pávů, a Ferdinand má samozřejmě na mysli jejich domácí.

Simon ustaraně potahuje z cigarety.

„Jdi do toho,“ hecuje ho Ferdinand. „Ošukej ji.“

Něco takového by Simona ani nenapadlo, místo odpovědi se na kamaráda zamračí.

„Proč ne?“

Simonův nesouhlasný výraz se ještě prohloubí. „Vždyť je jí nejmíň čtyřicet,“ utrousí pohrdavě.

„No a?“ nedá se odbýt Ferdinand. Na chvíli se odvrátí a prohlíží si terasu, kde sedí. „Jasně že to není žádná začátečnice,“ uvažuje nahlas. „Ale náhodou není vůbec špatná. Dost slušný nohy. Všim sis?“

Simon mlčí.

„Je docela sexy,“ pokračuje Ferdinand. „Když byla mladá, byla podle mě fakt super.“

„Možná, když byla mladá.“

„Co to říkala, že zamlada dělala?“

Simon ho chvíli napíná, než odpoví: „Říkala, že málem vyhrála nějaký závody v plavání…“

„Jo, akorát neměla správný tvary, to je ono. To bylo docela vtipný,“ usměje se Ferdinand. „Fakt je, že plavkyně bejvaj většinou docela plochý. Proč ji neošukáš?“

„Ty bys to taky neudělal.“

„Po mně nevyjela,“ namítne Ferdinand. „Chce tebe.“

„Byla opilá.“

„Opilá je pořád.“

„Co chceš dělat dneska odpoledne?“ zkusí Simon změnit téma.

„Podle mě bys ji měl ošukat,“ vede si Ferdinand svou.

„Ne, vážně…“

„Jo, myslím to smrtelně vážně…“

„No tak, já mluvím o tom, co budeme dělat dneska odpoledne.“

„Tobě se nelíbí? Ani trochu?“

„Ne,“ odsekne Simon. „Fakt ne.“

„Fakt ne?“

„Ne.“

„Podle mě je v pohodě,“ namítne Ferdinand. „Měl bys do ní jít.“

Simon si zapálí další cigaretu. Už od rána vytahuje jednu za druhou, kouří víc než jindy.

„Víš, že podle obočí se dá přesně poznat, jaký má ženská chloupky tam dole?“ prohlásí Ferdinand.

Simon se úsečně zasměje – krátké rozpačité odfrknutí. Chystá se znovu položit otázku, co budou dělat odpoledne, když se ho kamarád zeptá: „Ty si nechceš zašukat?“

Simon pokrčí rameny a potáhne z cigarety. Upřeně zírá na jemně tepanou desku stolku.

„O nic přece nejde,“ míní Ferdinand. „Jen si myslím, že bys ji měl prubnout. Trochu si užít, to je celý.“

Nějakou dobu sedí mlčky, Simon pohled zabodnutý do tepané mřížoviny, Ferdinand otáčí hlavu a rozhlíží se po lidech okolo. „Tak co budeme dneska odpoledne dělat?“ nadhodí pak.

Simon, kterému se rázem vrátila řeč, navrhne Kafku, jakousi výstavu.

„No tak jo,“ souhlasí Ferdinand.

Nakonec se jim ale navzdory několika hodinám pátrání nepodaří onu výstavu o Kafkovi najít, takže stráví další odpoledne tím, že se trmácí po centru staré evropské metropole plné turistů a tramvají.

„Ty o ni fakt nestojíš?“ zeptá se Ferdinand později.

Napůl opilí sedí proti sobě na lavicích rozlehlé pivnice, před každým z nich tuplák místního piva, kolem hlasitý šum hovorů.

„Není vůbec špatná,“ pokračuje Ferdinand. „Zajímalo by mě, jak asi vypadá nahá. Ty bys ji nechtěl vidět nahou?“

Simon vypadá, jako by neslyšel. Hledí stranou. Po tváři se mu však rozlije ruměnec.

Nakonec se podívá na Ferdinanda: „Podle mě bysme měli zítra odjet,“ prohlásí. „Teda z Prahy.“

„Fakt?“ Ferdinanda to zjevně překvapilo.

„Ty tu chceš zůstat?“

„Nijak zvlášť.“

„Já tu zůstat nechci,“ prohlásí Simon.

„Tak jo.“

„Takže zítra odjíždíme?“

„Když chceš…“

Zastaví se na nádraží, aby se podívali na jízdní řády. Jejich další destinací, shodli se, bude Vídeň. Simona podle všeho láká nějaký tamější Kunst. Vlak jim jede kolem desáté dopoledne.

Z nádraží se vydají zase zpátky na předměstí.

Vstoupí do zakouřené kuchyně, kde na ně čeká ona, ve žlutém županu.

Simon celý den doufal, že se do večera vrátí z Brna její manžel, a tím se celá situace uklidní.

Manžel se z Brna nevrátil.

Čeká na ně o samotě, oni usednou na kuchyňské židle. Simon skoro není schopen na ni pohlédnut. Ráno to bylo stejné – když se po celou věčnost trvající sprše konečně ještě trochu vlhký objevil v kuchyni, působil vyděšeně. Ona mu však dnes večer nevěnuje tolik pozornosti jako jindy. Povídá si víc s Ferdinandem, který se ochotně ujal úkolu ušetřit svého kamaráda dalších rozpaků a snaží se ji zabavit, odvrátit její pozornost od Simona, který zarytě mlčí, dokud Ferdinand asi po půlhodině neřekne: „No, my jsme teda docela unavený, že jo, kámo?“

„Jo,“ přitaká Simon a rázem je na nohou.

„Takže si asi půjdeme lehnout,“ praví Ferdinand a taky vstane.

Ona je přiměje vypít ještě jednu slivovici, na stojáka, a pak je propustí.

*

Druhého dne se Simon probudí a zjistí, že Ferdinand v pokoji není. To je zvláštní. První zpravidla vstává Simon. Zaposlouchá se, jestli k němu nedolehnou hlasy z kuchyně nebo zvuk tekoucí sprchy. Není slyšet nic. Na zdi se tetelí stíny, které vrhá strom před oknem. Natáhne si džíny a tričko. Zajde na páchnoucí záchod – fórové dveře s větracími otvory ve výši kotníků v temné chodbě, kde stojí pračka.

Pak v kuchyni objeví Ferdinanda, jak sedí u stolu a jí tu kyselou, jogurtu podobnou hmotu, kterou jim domácí servíruje a která jemu nechutná, ani když si do ní dá marmeládu. Ferdinand je sám. „Dobrý ráno,“ pozdraví ho.

„Kde je?“ zeptá se Simon.

„Někde tu bude,“ odpoví Ferdinand s pusou plnou jogurtu.

„Tys ji viděl?“

Ferdinand jen přikývne. V tom gestu je něco podivného.

„Koukám, že jsi dneska vstal brzo,“ pokračuje Simon.

„Ani ne.“

„Jak dlouho už jsi vzhůru?“

„No…“ Ferdinand vyškrabuje lžičkou poslední zbytky jogurtu z kelímku a na kamaráda se nepodívá. „Tak půl hodiny?“

„Máme kafe?“

„Jo, nějaký udělala. Asi bude na plotně.“

Simon si u sporáku nalije kávu. Když se otočí, aby se znovu posadil, zahlédne cosi na podlaze. Připadá mu to povědomé, ale neví přesně, co to je. Teprve když si sedá, dojde mu to – její žlutý župan. Její župan, na kuchyňské podlaze.

„Jak ses vyspal?“ prohodí Ferdinand.

„Ušlo to.“

„Takže chceš fakt dneska odjet?“ ptá se Ferdinand.

„Jo,“ přisvědčí Simon.

Její župan, na kuchyňské podlaze.

A potom vlak do Vídně. Jen co vyjedou z nádraží, Ferdinand okamžitě usne, chrápe na svém sedadle, zatímco vlak nabírá rychlost, s lomozem přejíždí výhybky a za okny se míhají okrajové čtvrti Prahy. Simon nespí, stojí v chodbičce a sleduje, jak postupně mizí dominanty města.

Zažívá podivný pocit ztráty, pocit ztráty, který se neváže k ničemu konkrétnímu.

Posadí se na své místo.

Dívá se na kamaráda, který spí na protějším sedadle, a poprvé pocítí něco jako závist. Že Ferdinand… S ní… No jestli byl Ferdinand svolný… A viděl ji…

Její župan, na kuchyňské podlaze.

Vyslanci ho uspávají.

Odloží knihu.

Podívá se z okna a předměstí mu přímo před očima zmizí.

2

1

Kancelář, showroom a sklad sídlí ve třech sousedících objektech průmyslové zóny na předměstí Lille, na doslech od dálnice E42. Právě tady tráví letos na jaře Bernard své dny, pracuje pro strýce Clovise, který prodává okna. Kancelář je prostor tak fádní, jak si jen lze představit – laminátová plovoucí podlaha, vůně osvěžovače vzduchu, trochu ušmudlaný nábytek.

Sedmnáct patnáct, středa odpoledne.

Velkými okny dovnitř proniká neduživé jarní světlo a zvuky průmyslové zóny. Bernard čeká, až strýc pozamyká. Už má na sobě bundu, sedí a zírá na předměty na stole: schlíple vyhlížející pokojovou rostlinu a figurku okřídlené víly dřepící pod zvadlým květem s melancholickým úsměvem na srdčité tvářičce.

Přichází Clovis a ujišťuje se, že všechny zásuvky jsou zamčené.

„Trochu elánu!“ zahaleká, aniž tím čemukoliv pomůže.

Bernard sejde spolu s ním po zadním schodišti, které páchne dezinfekcí.

Venku nasednou do BMW zaparkovaného jako vždy na místě nejblíže ke vchodu.

Nebýt Bernard syn jeho sestry, Clovis by ho v životě nezaměstnal. Podle něj je synovec trochu natvrdlý. Zpomalený, stejně jako jeho otec, strojvedoucí. Spokojí se s málem. Je schopný celé hodiny civět třeba na kapky deště stékající po okenním skle. Jak příznačné, že zanechal studií na univerzitě, pomyslí si Clovis. Clovisův názor na univerzity je nejednoznačný. Má podezření, že univerzitní studia jsou zpravidla jen záminka, aby se děti z lepších rodin mohly ještě pár let vyhýbat práci. Ale aspoň něco je tam naučit musí. Vždyť z některých absolventů jsou nakonec chirurgové nebo advokáti. Takže strávit dva roky na univerzitě a pak studia zanechat, aniž si z toho člověk něco hmatatelného odnese, tak jako to udělal Bernard, je ze všeho nejhorší. Trestuhodně promarněný čas.

Opustí průmyslovou zónu a najedou na E42.

Ten kluk kouří trávu. Dokonce se s tím už ani nedělají tajnosti. Hulí to doma ve svém pokoji – pořád ještě bydlí u rodičů, v tom skromném cihlovém domku v klidné dělnické čtvrti. Nic nenasvědčuje tomu, že by měl v úmyslu se odstěhovat. Doma má navařeno a vypráno. A kolik že už mu to je? Jednadvacet? Dvaadvacet? Změkčilost, jinak se to nazvat nedá.

Jednou si s ním zkusil promluvit, čistě kvůli sestře. (Od otce toho kluka se něco takového zjevně čekat nedalo.) Zašel s ním do baru, koupil mu pivo a na rovinu mu pověděl: „Měl bys už konečně dospět.“

A kluk na něj jen koukal těma roztěkanýma modrýma očima, do kterých mu padaly blonďaté vlasy, a opáčil: „Jak to jako myslíš?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Co všechno je muž.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.