Katarína Kucbelová

Čepec

Ze slovenštiny přeložil Lubomír Machala

Táto kniha vyšla s finančnou podporou Komisie SLOLIA, Literárne informačné centrum, Bratislava.

© Katarína Kucbelová, 2021

© Translation Lubomír Machala, 2021

© Illustration Lucie Raškovová, 2021

© Graphic & Cover Design Helena Šantavá, 2021

© Filip Tomáš — Akropolis, 2021

ISBN 978-80-7470-394-2

ISBN 978-80-7470-395-9 (MOBI)

ISBN 978-80-7470-396-6 (ePUB)

Obsah

1. Kapitola 1.

2. Kapitola 2.

3. Kapitola 3.

4. Kapitola 4.

5. Kapitola 5.

6. Kapitola 6.

7. Kapitola 7.

8. Kapitola 8.

9. Kapitola 9.

10. Kapitola 10.

11. Kapitola 11.

12. Kapitola 12.

13. Kapitola 13.

14. Kapitola 14.

15. Kapitola 15.

16. Kapitola 16.

17. Kapitola 17.

18. Kapitola 18.

19. Kapitola 19.

20. Kapitola 20.

21. Kapitola 21.

22. Kapitola 22.

23. Kapitola 23.

24. Kapitola 24.

25. Kapitola 25.

26. Kapitola 26.

27. Kapitola 27.

28. Kapitola 28.

29. Kapitola 29.

30. Kapitola 30.

31. Kapitola 31.

32. Kapitola 32.

33. Kapitola 33.

34. Kapitola 34.

35. Kapitola 35.

36. Kapitola 36.

37. Kapitola 37.

38. Kapitola 38.

39. Kapitola 39.

40. Kapitola 40.

41. Kapitola 41.

42. Kapitola 42.

43. Kapitola 43.

44. Kapitola 44.

45. Kapitola 45.

46. Kapitola 46.

47. Kapitola 47.

48. Kapitola 48.

49. Kapitola 49.

50. Kapitola 50.

51. Kapitola 51.

52. Kapitola 52.

53. Kapitola 53.

54. Kapitola 54.

55. Kapitola 55.

56. Kapitola 56.

57. Kapitola 57.

58. Kapitola 58.

59. Kapitola 59.

60. Kapitola 60.

61. Kapitola 61.

62. Kapitola 62.

63. Kapitola 63.

64. Kapitola 64.

65. Kapitola 65.

66. Kapitola 66.

67. Kapitola 67.

68. Kapitola 68.

69. Kapitola 69.

70. Kapitola 70.

71. Kapitola 71.

72. Kapitola 72.

73. Kapitola 73.

74. Kapitola 74.

75. Kapitola 75.

76. Kapitola 76.

77. Kapitola 77.

78. Kapitola 78.

79. Kapitola 79.

80. Kapitola 80.

81. Kapitola 81.

82. Kapitola 82.

83. Kapitola 83.

84. Kapitola 84.

85. Kapitola 85.

86. Kapitola 86.

87. Kapitola 87.

88. Epilog

89. Poděkování

90. Slovníček

91. Poznámka překladatele

1.

A co kupuješ, Boženo?

Může to znít i posměšně. Božena je stará Romka.

Chléb.

Vždyť už máš rohlíky.

Božena má igelitovou tašku plnou rohlíků a přidává k nim dalších čtyřicet. A taky ten chléb. Se zaostřeným obranným pohledem.

Potřebuji koupit něco pro Iľku, poslední šance v malé dřevěnici. Odnáším si jednu ze dvou bonboniér, usmívám se na Boženu, líbí se mi, že se nedala ženou v obchodě vyprovokovat, začínám si vzpomínat na adresu. Ještě pár domů a začíná osada, tam někde Iľka bydlí. Kráčím za romskou rodinou, dvě postavy, stopa po kočárku, na čistém sněhu cigareta.

Mává mi z okna, musí to být ona. Čekala mě. Bude to dobré. Stačil jeden telefonát. Přijedu v pátek.

Přijeďte. Čekala mě a přijela jsem, začala mi říkat Betko, později jsem byla Danka i Radka.

Jen ve čtyři, připomíná mi náš telefonát, musí jít do kostela na zádušní mši, umřela sestřenice, přesně před čtyřiceti dny.

Máme hodně času.

Teď se na sebe usmíváme, jako bychom se už znaly. Vede mě, jen v krátkých rukávech, do domu. Je mínus deset, ráno na nádraží v Popradu bylo dvacet. V Šumiaci se mínus vynechává, když je dvacet pod nulou, je dvacet a Iľka si dá na tričko svetr.

Nejzápadnější rusínská obec, Rusíni pod Kráľovou holou, národním symbolem, střechou Slovenska. Ale melodie Iľčiny mluvy je horehronská, to poznám, i když moje babička byla z dolní části, severní strana Poľany, přesněji, Veporské vrchy. Nízkotatranské obce jí byly vzdálené, mne přitahovaly, jenže tam jsme nikoho neměli.

Nešlo o podtatranské vesnice, ale o to, že na Osrblí, kde se narodila, jsme neměli žádnou vazbu.

Jezdili jsme tam málo, Gizela, moje babi, která od šestnácti žila v Bystrici, Podbrezové a ve Zvolenu, zařídila, že jsme o Osrblí nevěděli skoro nic. Osrblí nepouštělo, do Osrblí se už nedostanu, končí se tam cesta, dolina v horách.

Iľka mne šikuje do kuchyně s kamny. Jsme na Horehroní, měla jsem ráda Gizelin slovník s poslovenčenými německými slovy. Gizela je používala častěji než její muž, ten nemluvil. Za chvíli se ukáže, že vím, co je pigľajz.

Zvykám si na Iľčino nářečí, sama si není jistá, zda jí rozumím. Je jiné jako horehronské a z okolí Bystrice. Objeví se v něm i východňárské zrobiť, namísto e se často používá o, například ve slově když (ve slovenštině keď), d je potom tvrdé, občas se vynechávají zvratná zájmena.

Je to celé měkké, jazyk vhodný na vítání. Jde to.

Této ženě budu říkat Iľka.

Slyším to v této souvislosti poprvé, je to Helena. Bude Iľka. Znám jméno Uľka, Júlia, Uľky se v naší rodině objevily dvě — Uľka z Kordík a Uľka z Malachova. Tato žena se bude jmenovat Iľka, tak se jmenuje v Šumiaci Helena, záhorácká verze je Icka, maďarsky Ilona, Ilona Országhová, Elena, kterou tak pojmenoval Hviezdoslav. Mikuláš je Mikloš a Šimon Siman.

Kdoví, jestli někdy potkám i Uľku. V Šumiaci jsou totiž dvě ženy, které ještě umí udělat čepec.

V Telgártu nikdo, ve Vernáru byly ještě dvě, ale též zemřely.

Na začátku mluví ona. Skoro žádné otázky, skryté proklepávání, ověřování, koho si pustila do domu. Důvěřuje mi? Nemusím mluvit, jsem ráda. Nevysvětluji, proč se chci od ní naučit vytvořit čepec. Tradiční šumiacký, přesně jak má být, ačkoliv ještě nevím, co to znamená. Neuměla bych povědět proč, láká mě dokázat to, za chvíli nebude existovat, zjistit, jestli se to dá, přeceňovaná zručnost, víc nevím.

Je to vlastně projev zoufalství, doufám, že to nezjistí.

Přijmout do života něco cizího. Cokoliv. A doufat, že se něco pohne. Uvidíme, co. A zvědavost, jak se cítí žena, která si zahaluje hlavu, jak se jí tu žije.

Nechci této laskavé paní, která nosí celý život pouze kroj, vysvětlovat, že já vlastně k folklóru nemám vztah. Vadí mi, jak je interpretovaný, přeceňovaný a przněný, zneužívaný všemi režimy, nerozumím, proč máme na Slovensku namísto restaurací koliby, dřevěnice na všechno, u dálnice, mezi paneláky, ve městě i na venkově. Dřevěnice jako zastávky autobusů, bývalá školka přestavěná na dřevěnici a pizzerii s unifikovanými dekoracemi z šustí, třebaže v polovině země bylo na kukuřici příliš chladno. Kadeřnictví v dřevěnici, dřevěnice jako kavárna Venezia.

Dřevěnice a sruby všech velikostí obsadily krajinu.

Pochopitelně, valaškami. Dřevěnice před supermarkety, dřevěnice na náměstích, cestách, ve výhledech, pod nohama, v zubech, dřevěnice a črpáky.

Poslouchám Iľku a neříkám, že jsem vlastně ani neměla nikoho na vesnici, nikdy jsem na venkov nejezdila, ani na prázdniny, netancovala a nezpívala v žádném folklórním souboru, že jsem prostě kavárenský typ a nerozumím, proč folklór v této zemi všechny hned uvede do transu, nedotknutelný, dojímavý, univerzální folklór. Ale jsem tady, chci, aby mi prošel rukama, karikatura mi nestačí, nechci mobil s folklórním krytem, mikinu se strojovou výšivkou, tašku z modrotisku, nevyšívám odkazy třetímu tisíciletí křížkovým stehem, nechci přeceděný univerzální folklór, folklór na tři kliknutí, instafolklór. Chtěla jsem jít za tyto nánosy. Dotknout se toho a potom uvidět.

Naštěstí nám nenalévá pálenku, ale becherovku. Iľka bere hodně léků. Stará se o mne, ukazuje mi fotky vnuček, vykládá o vnukovi, tenorovi v operním sboru, o dvou synech, obou automechanicích, s jedním bydlí v domě, druhý žije většinou v Německu. Muž téměř patnáct let mrtvý, předtím invalida. Iľka je o deset let mladší než moje babička Gizela, má skoro osmdesát.

Moje mrtvá babička by ji oslovovala tetko.

Tak říkala všem ženám z dědin, které celý život nosí kroj, jenže už přes deset roků nežije. Na fotkách z Osrblí, možná těsně poválečných — aspoň ty mám, má babička kostkované městské šaty, dobový účes a kabelku přes ruku. Její máma má šátek a jakýsi černý kroj. Sourozenci Vilma a Milan už též městské oblečení. Tehdy byla Iľka ještě dítě.

Iľka učí lidi celé roky, nejčastěji tkát, to naučila i svou snachu, ale čepce jsou dnes nejzbytečnější věc, byly povinnou pokrývkou hlavy pro vdané ženy.

A existuje ještě několik žen — Šumiac je tím známý —, které dodnes chodí v kroji a nevyjdou s nepokrytou hlavou. Čepce jsou i svatební a šijí se už pouze ty. Občas se někdo hodlá vdávat v kroji.

Kvůli čepci možná přicházím jen já a částečně je to jenom záminka, možnost sedět u někoho, nechat se učit, nechat někoho učit.

Zapisovat ručně. Nenahrávat. Netočit.

To asi víme obě, bez toho, abych u ní proseděla hodiny, rozumím jí, proč musela aspoň na deset minut po návratu z práce v obchodě sednout za tkalcovský stav, mám svou zkušenost.

Vím, o co jde, když mi po čase říká, že musím přijít na delší dobu, abych s ní mohla prosedět při vyšívání i celý den.

A televize běží pod oknem, u kterého mě Iľka čekala, a kanárek Igor překřikuje moderátora, soutěží se, protože v televizi se stále soutěží a vaří, soutěží ve vaření a vříská, až v přijímači přikrytém vyšívanou dečkou vypadává signál.

Iľce jsem neřekla, že jsem ji viděla v cooking show, kterou točil můj muž, že nejsem v jejím domě ze své rodiny první. Je to náhoda, na kterou jsem přišla až později. Z televize vím, jak se vaří šumiacké koule. Kdoví, zda je Iľka ve vesnici hvězda, byla to krátká epizoda, kuchaři z Prahy ukazovala, jak se pletou zapiastky, část mužského kroje, byla vtipná, žádná figurka v čepci.

Naživo se mi zdá křehčí než před čtyřmi lety v televizi. Moudrá žena, která má cit pro situace.

Ani jednou to nevzpomněla.

2.

Už se těší, až to vyloží na stůl, mám dojíst a potom. Na posteli u stolu čekají balíky ze šátků a látek, připravené pro mne. Narychtované.

Rozvazuje uzlíky a postupně vytahuje části čepce a já si je fotím, pokouším se zakreslit si formu a ona se mi směje, můj chabý nákres mi nepomůže.

Ukazuje mi celý čepec, potom další. Rozhoduji se, jestli se mi líbí, ale tohle jsem nečekala, doufám, že dobře skrývám zklamání. Ten materiál je strašný, nylonový tyl a polyesterová krajka, podklad na výšivky. Barvy jsou, samozřejmě, pestré, někdy až v neonových odstínech, žlutá, růžová i zelená. Žádná střídmost, to tedy ne. Krajka z uměliny je protkána stříbrnou nití, a co je horší, ne vždy zůstává bílá. Na některých čepcích je použita růžová a tyrkysová.

Růžová a tyrkysová.

Šumiacký, telgártský a vernárský kroj se až tak neliší. Stejné náboženství, stejné čepce, řečtí katolíci, původem Rusíni. Po chvíli rozlišuji vernárskou a šumiackou růži. Vernárčanky a Telgárťanky mají vyšší kontik. Od Polomky až po Brezno je úplně jiný čepec, Iľka říká kapka. Je objemnější po stranách, též trochu vyšší, vybavuje se mi červenobílý z Heľpy.

Prohlížím si Iľčin propocený čepec zevnitř.

Aby kontik držel, je vyztužený lepenkou.

Vnější výšivka je výrazná, velké barevné růže, převažuje sytě červená a růžová, ale jsou i žlutooranžové, fialové, nevím, jak se jmenuje technika, mnoho jsem toho v životě nenavyšívala, k tomu se taky nyní přiznávat nebudu, ale nečekala jsem, že vnitřní část bude tak špatně propracovaná. Očekávala jsem větší dokonalost, ukazuje se, že to na čepcích nemusí být, co není vidět při nošení, nemusí být pěkné ze všech stran. Každý, jak uměl. Nedopoví co. Podšití bílou bavlnou, ale to netřeba dodržet, stačí bílá látka.

Klidně i zbytek ubrusu anebo prostěradla.

A zpevnění. Kupuje se to v lékárnách, Iľka často hledá slova. Naškrobená gáza? Obvaz? Kdo co měl.

Každá, jak uměla.

Když se Iľka provdala, dostala od děvčat z vesnice čtrnáct čepců.

Pokouším se najít povolené hranice v materiálech i vzorech. I šumiacká růže je na různých čepcích trochu jiná, v barevnosti například. Názvy tyl, nylon, polyester nepadly, ty přišly až později, když jsem materiály kupovala doma v Bratislavě. Jenom krajka; nemohla by být bavlněná? Zkouším, nylonová krajka je jako z podprsenky. Ne, není tak pevná. Samozřejmě, že je pro mne důležité, co se používalo dříve. Toto jsou materiály, které se musely začít používat za Iľčina mládí, v padesátých, možná šedesátých letech.

Předtím se asi používala paličkovaná krajka. Iľka zmiňuje Španiu Dolinu, to si pamatuji velmi dobře, zvláštní, že nezmiňuje Brusno, to je blíž a krajkářská tradice je tam ještě silnější. Špania Dolina je jenom deset kilometrů od Banské Bystrice, hornická obec. Když jsem byla malá, krajkářky seděly skoro před každým domem, před sebou měly vycpané válce a rychle přehazovaly paličkami na šňůrkách, vypadalo to velmi složitě. A ten zvuk, hypnotizující ťukání dřeva.

Ruční práce se zvukovým doprovodem. Ještě lepší.

Jak se ty ženy dostaly od třídění rudy k paličkování krajek? Horníci neměli hospodářství, ženy musely dělat něco jiného. V krojích se nevyznám, myslela jsem si, že je to myjavské specifikum, bílé, křehké, krajkové, nadýchané čepce bez barevné výšivky, stejně tak zástěry. V Šumiaci se nepaličkovalo, aspoň Iľka si to nepamatuje. Ty barvy musely být předtím též jiné. Žádné růžové a tyrkysové stuhy a podklady.

Další věcí na čepci jsou lesklé flitry a malé korálky. Každý vzor je obšitý korálkovou linkou, někdy skoro není vidět výšivku, pod kontikem jsou zavěšeny flitry různých tvarů. Na některých čepcích jsou zavěšené třásně z větších korálků, končí menšími vlněnými bambulkami v jasných barvách. Vykukují za ušima a imitují obrovské barevné náušnice, to už je stereotypní představa původního oblečení romské ženy.

Oringle, řekla by Gizela.

Takže, sem jsme se dopracovali za sto sedmdesát let zdobení. Od zrušení nevolnictví. Svatební čepce mají na zátylku přišité množství stuh, které zakrývají celá záda, aby provdaným ženám nebylo už na svatbě líto, že jejich vlasy už nikdo cizí neuvidí.

Iľce neříkám, co všechno si domýšlím. Po šumiacky pantle, s velmi měkkým ľ, stuha v ruštině je bant. Kam na ty ozdoby chodily? Polomčankám a Heľpiankám je posílali z Ameriky, z Polomky a Heľpy odešlo během krize do Ameriky nejvíc lidí z celého Horehroní. Co si nedomyslím, to mi vysvětlí. Ozdoby na čepce posílali i po válce, možná to byly už i děti vystěhovalců.

Dnes chodí po vesnicích Ukrajinky, rozloží si stánek s galanterií a prodávají, ale Iľka ven často nechodí. Ani to nepotřebuje, má zásoby. Daruje mi dvě jehly na korálky.

Nejmenší jehly, jaké jsem kdy viděla.

Koupila si je ještě na léčení v Karlových Varech. Představuju si Iľku v kroji na promenádě. V sedmdesátých letech? V osmdesátých? Jedna z jehel má menší ucho, ale to už Iľka nevidí, zanedlouho nebudu ani já, ani tak se neprotáhnou přes všechny drobné korálky, tehdy je nutno nit vytáhnout a vsunout dovnitř bez jehly. Je to práce k nezaplacení, opakuje mi. Becherovku jsem odložila na okno, aby bylo na stole místo.

Materiál, ozdoby, barvy, dokonce ani nitě, které mají být co nejlesklejší, nepřipomínají nic, co jsem měla zařazené pod slovenským folklórem, len, modrotisk, paličkovaná krajka, červená výšivka, maximálně černý samet, kromě červené a bílé základní barvy, zelená, modrá, žlutá a kožešina, vlna. Tato divokost, lacinost, lascivnost, to se vždy připisovalo Cigánům, co nejvíc barev, lesku a ozdob. Ale co já o tom vím?

Jenomže tady se vůči Romům vymezují a Romky by čepec nenosily. Navzdory všemu představuje čepec střídmost v nejkonkrétnější podobě, hlava vdané ženy má být zahalená, nesmělo být vidět ani chlup, Iľka si pamatuje, jak jí máma strkala pod čepec poslední vlas.

Zpomalený televizní záběr z osmdesátých, rozepnutý živůtek, pohození vlasy, prolínačka, a ta dečka, nezapomenout vyhrnout z obrazovky dečku.

3.

Chodí Romové do kostela? Do šumiackého řeckokatolického kostela? Chodí a Iľka se mi snažila naznačit, jak moc jsou romské ženy odhalené, lokny volné. Zvracela oči, všechno mi ukazovala svým jemným způsobem. Když byla mladá, musela být žena jemného půvabu, čtyřicet osm kilo, pověděla mi.

Zdá se, že soužití nefunguje ani v chrámě Božím, Iľce se nelíbí, že jsou hluční, někdy během mše musíte strpět Roma, který přeskakuje z lavice do lavice, někdy i přes dvě řady. A potom, na provoz kostela je třeba přispívat, což Romové nečiní, konstatuje rezignovaně.

Ale když jim někdo zemře, je málem třeba dát ke kostelu červený koberec až z osady.

Mám, přestože jsem na návštěvě u této decentní ženy, potřebu uvolnit si vlasy.

Třebaže se Iľka vyjadřuje obtížněji, možná je to tím, že se přede mnou snaží hovořit co nejméně v nářečí, anebo jen proto, že běžně už mluví méně a slova naskakují pomaleji, někdy z ní vypadnou pěkně naformulované věty, Romové v kostele prostě ruší, v kostele se přece má být potichu, rozjímat a hloubat, proto tam chodíme.

To nejde, když Cigáni přeskakují přes lavice.

4.

Na první pohled se zdá, že Romů je tu většina.

V Telgártu určitě. Viděla jsem to od začátku, hned jak jsem nastoupila do autobusu. Všichni seděli se mnou v zadní části, dělicí čára jsou střední dveře. Dvě bílé ženy vpředu, jako kdybych nedodržela segregaci.

Cestou ze Šumiace zpět to už takto oddělené nebylo, akorát Romů bylo ještě víc. Kráska se smutným manželem, otcem anebo bratrem, vracejí se do Dolní osady v Telgártu, té menší, měla by tu být ještě jedna. Rezignovaný, pohrdavý, nepřítomný pohled, hlavně se na něj nepodívat. Nechat se uspat zimní krajinou.

Když si Romové kupovali lístek, šofér se jim vyhnul pohledem. Nejsem tu s vámi, přesně jak to romské děvče. V Červené Skale nastoupily další bezzubé Romky. Řidič autobusu jim zavřel při nastupování dveře, vzápětí je otevřel a začal křičet. Vykecávají se, nenastupují, a on topí. Šlo o vteřiny, odpustil si ventil. Ať se tu neškrtne zápalkou.

Na Kráľově hole se vyjasnilo, ze Šumiace je ji dobře vidět. Jsem tady poprvé. Brodského krása při nízkých teplotách.

Beauty at low temperatures is beauty.

5.

Vyšívám do bílého tylu, to bych nikdy neřekla. Nejde o činnost, ale o materiál, o látku nepříjemnou na dotek, která se mi s ruční prací nikdy nespojovala. Toto má být terapie?

Zkouším si steh, který se mi zdá jednoduchý, zpočátku to i jde, ale potom se nit začne třepit, není to lehké. Proč se třepí? Určitě to bude tím, že Iľka jednu nit rozdělí na tři části a nit vtáhne do jehly tak, aby se vyšívalo jakoby dvojitě.

Líbilo by se mi, kdyby byl steh plnější, vyšívaný celou nití, čepec se stejně musí zpevňovat. Takže budu raději rozdělovat, ale nedá mi to, štve mě, že mi to nejde hned, ne že bych od dětství vyšila aspoň centimetr.

Vyšívat prostě neumím, umím háčkovat, plést, ušít jednoduché věci na staré dederonské veritasce, přišít knoflík, něco zašít ručně, ale to je všecko.

Nerozdělujete ty nitě taky proto, abyste šetřila?

Ptám se opatrně a Iľka neprotestuje, samozřejmě že i proto, aby se pomaleji spotřebovávaly, ale takto se to prostě dělá.

Nitě rozdělujeme.

Zdá se, že o tom neuvažovala. Je prostě nutné naučit se vyšívat s rozdělenou nití tak, aby se netřepila, chce to čas, nejde to hned, povzbuzuje mě a přinese pigľajz, malou žehličku na uhlíky, je těžká. Látku si mám položit na stůl a pigľajz na látku, abych ji měla pevněji uchycenou. Jak s tím mohli žehlit?

Po návratu domů jsem si nakoupila materiál a dřevěný vyšívací kruh. Proč ho Iľka nemá, když tolik vyšívala? Se žehličkou na stole to vskutku jde trochu lépe, ale stále to není ono, tyl je navíc měkký, natahuje se.

To potřebuju. Počítat milimetrové dírky, soustředit se, aby se myšlenky neroztřepily, nastavovat tah v ruce, rovná záda, správný švih, aby stehy nebyly přitažené ani volné, aby byly stejně uložené. Hladký průběh, hladký výsledek.

6.

Bylo to strašné.

Touto větou začala vyprávět o sobě.

Do domu přišla jako druhá snacha, po ní ještě jedna, její muž byl ze tří bratrů.

Později toto téma otevřela ještě několikrát.

Stařecká paměť, někdy se po měsících zopakovaly tytéž věty, slova, občas se objevil nový detail, souvislost, skutečnost. Ale není náhoda, že toto byla první epizoda z jejího života, kterou chtěla otevřít, a byla to ta nejhorší, ačkoliv potom přišla ještě jedna.

Tři páry, rodiče a děti, v padesátém devátém se jim narodil první syn, všichni v jedné anebo dvou místnostech, v tmavých místnostech, v kraji, kde je skoro celý rok zima. V rodině měli i příběhy z gulagů, vždy může být hůř. Tolik postelí se tam ani nevtěsnalo. Dvanáct lidí v jedné dřevěnici. Iľka s mužem měli postel v komoře.

Hliněné podlahy? V sobotu se drhly dřevěné. Přijde mi to tak nedávno, je to jako dnes v romských osadách. Zase jsme tam, nyní v domě romské rodiny, a nebyla jsem to já, kdo vytvořil můstek. Iľka mi vypráví, jak se rozšiřovala jedna cigánská rodina v Šumiaci, v každé místnosti početná rodina další generace, a nakonec měly všechny pokoje samostatný východ ven. V Iľčině případě by asi nepomohly ani samostatné vchody, kdoví, jestli v tom vidí paralelu, jak jinak by si na romskou rodinu vzpomněla?

A do toho hospodářství, protože v Šumiaci vzniklo družstvo až v sedmdesátých letech, což znamenalo kontingenty.

Dvacet let.

Iľka vysype přesná kila masa, litry mléka a množství všeho, co museli za rok vyprodukovat a odevzdat státu, protože tady byly kontingenty — poválečná realita, ne znárodňování, to přišlo s obrovským časovým posunem.

Mám pocit, že tady by se mělo dodnes všechno číst jen přes tento skluz. Kontingenty jako trauma na celý život. Kontingenty od deseti let do třicítky. Neumím si pod tím přesným množstvím představit nic konkrétně, zeptám se jen, zda jim něco zůstalo, a ona odpovídá, že skoro nic.

Překvapuje mne víc tato situace anebo Iľčina důvěra ke mně?

S mužem se dopracovali k domu, v němž právě sedíme, později ho přestavěli. Potřebovali na to peníze a teď už opravdu nevím, jestli Iľka mluví o prvním anebo druhém synovi, spíš asi prvním, a třebaže měla malé dítě, začala pracovat v obchodě, popisuje mi ho, zdá se, že to byl ten, ve kterém jsem potkala Boženu. Malé dítě vozila na druhý konec vesnice v kočárku a na celý den ho dávala k rodičům. Pracovala od šesté ráno, cesty, samozřejmě, nebyly asfaltové a historické kočárky měly malá kolečka. Soubor posunů, drobností, které dělají zdánlivě podobné zkušenosti nepřenosnými.

Patnáct roků po otevření družstva se komunismus zhroutil, přišla revoluce, družstva se začala postupně rozpadat, ale to už šla do důchodu, manžel vydržel ještě dalších patnáct roků a od té doby uplynulo právě tolik let života Iľky jako vdovy.

A Romové, ti tam byli už tehdy. Iľka si je pamatuje jako lidi, kteří měli hodně času, protože nepracovali. Svůj život má zaznamenaný jen jako práci. Stereotyp o lenivých Romech a nespravedlivém státu, který Cigánům umožnil nepracovat a Iľce a její rodině bral většinu zdrojů až do té doby, dokud všecko, co jim z hospodářství zůstalo, nakonec nezačlenil do nově vzniklého družstva.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Čepec.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.