Babka z domku
na kuří nožce

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

David Košťák

Babka z domku na kuří nožce – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Babka Bejvávalka

Kdo se chystá číst nahlas, ať se ihned ztiší. Babka Bejvávalka má totiž ráda klid.

Žije uprostřed lesa, daleko od městského ruchu. Na palouku, kde stojí její dům, přestali i ptáci zpívat, aby ji nerušili. Zvykla si na samotu a nechodí ven. Svět pozoruje jen zpoza oken. No, svět. Spíše řadu opuštěných stromů, po kterých občas v tichosti přeběhne veverka, aby si rozlouskla oříšek v bezpečné vzdálenosti. Je totiž známo, že Babka Bejvávalka střílí prakem po všem, co se šustne. Má ráda svůj klid a střeží si ho. Celé dny se houpe v křesle a tiše listuje ve staré knize, kterou odkládá jen málokdy.

Jak je možné, že toho o Babce Bejvávalce tolik vím, říkáte si asi. Když nechodí ven a na návštěvy si nejspíš také nepotrpí. Odpověď je jednoduchá. Jsem její dům.

A na rozdíl od ní mě svět kolem zajímá! Většinu domácností zdobí upomínky z cest, pohledy, fotografie a mušle, jež šeptem zpívají o dalekých krajích. Doma u Babky Bejvávalky je ale jen jedna ohmataná kniha, kterou už několikrát procestovalo všech deset prstů. A mě takové cestování rozhodně nestačí. Chtěl bych vidět celý svět na vlastní okna. Sním o tom, že jednoho rána rozhrnu okenice a za nimi budou vlny moře lísající se k písečným plážím, vůně croissantů šplhající na vrchol Eiffelovy věže a hory se sněhovou čepicí. Místo toho však stojím na jednom místě a střídavě s ročním obdobím zapadám pylem, opadaným listím, deštěm nebo sněhem. A z toho je mi těžko na střeše i pod střechou.

Nemyslete si, párkrát už jsem se snažil Babku Bejvávalku z domu vyhnat! V naději, že mi přinese alespoň kamínek nebo šišku z lesa, abych ze světa venku taky něco měl. Jednou když už začínalo mrznout a ona topila v mých kamnech, zauzloval jsem si komín, aby ji kouř plnící mé místnosti vyhnal ven.

„Že ty na mě šiješ boudu, boudo jedna ztrouchnivělá!“ lamentovala. „Já ale nikam nepůjdu!“ bručela a otevřela všechna okna i dveře dokořán. Ihned jsem je zase pozavíral. Nedala si však říct. Ba naopak! Rozhodla se, že mě za moje vzpurné chování potrestá.

„Ty barabizno jedna!“ tloukla do mých stěn jak divá. „Když ty na mě takhle, tak já tě nechám vymrznout!“

Zhasla v kamnech, navlékla se do všech hadrů, které pod mojí střechou našla, a ponořila si nohy do horké vody. A zatímco ona se zahřála, já se třásl zimou, až se mi rozezvonily skleněné tabule v okenicích. Ale přesto nezatopila. Vytrestala mě takovým mrazem, že od té doby už všechen kouř poslušně vydechuji komínem. Alespoň prozatím.

Plány na procestování světa jsem ale spřádat nepřestal. Spřádal jsem je tak dlouho, až se z nich staly celé pavučiny snů o dalekých krajích. Lapil jsem se do nich jako malá muška.

Naštěstí však vím, jak z nich uniknout. Když s Babkou o cestování není řeč, postavím se na vlastní nohy! Přesněji řečeno na jednu vlastní nohu. Nikdo by to do mě neřekl, a ani Babka Bejvávalka to neví, ale celou tu dobu sedím na pokrčené kuří nožce, která na svém pařátku unese celý dům a dokáže s ním přejít i celé hory, řeky a lesy. Ta nožka byla dosud jen na jednom místě, ale dnes večer se rozhodla protáhnout se. A já už se nemohu dočkat, až udělám svůj první krůček.

Nožku nejdřív pomalu narovnám. Už je to dlouho, co mě naposledy nadzvedla. Při té námaze trochu zavrže.

„Ticho budeš?!“ Babizna zatluče holí do mé podlahy. Naštěstí si myslí, že mi jen vržou stěny. „Nějak ses rozvrzal! Nedá se v tom spát!“ Ani nedutám. Babka si po chvíli opět rozevře svoji knihu, a dříve než prsty docestuje na konec jedné stránky, hlava jí únavou znovu klesne mezi ramena. Udělám tedy další krok. Snažím se být opatrný, ale strachy, že se prozradím, se přeci jen trochu třesu. Není to žádná legrace, kráčet jen tak na jedné noze. Zkuste si to sami! Bez pravidelného tréninku je velmi těžké udržet rovnováhu. Zvlášť když vám nenarostly ruce, o něž byste se mohli opřít, a komín máte příliš krátký na to, aby se s jeho pomocí dalo balancovat. Já už jsem ze cviku rozhodně vyšel.

První maličký krok je docela snadný, ale hned při druhém zavrávorám. Tak moc, že to Babku Bejvávalku vyklopí z houpacího křesla přímo na podlahu. Chvíli se na ní převaluje, jako by se snažila uvelebit na tvrdé matraci, ale pak jí dojde, že si místo postele ustlala na zemi. Otevírá oči a já rychle pokrčím nožku, abych se neprozradil. Rozespalá Bejvávalka začne o holi obcházet všechna okna a pak vykoukne ze dveří.

„To jsem z toho blázen,“ povídá si pro sebe, „vždyť ty stromy před domem byly o pár metrů dál.“ Upraví si brýle na nose a střelí do listnatých obrů prakem, aby se ujistila, že se jí nezdají. Jejich statné kmeny se však ani nezaviklají. „Že bych se ven nedívala už tak dlouho?“ kroutí hlavou. Nechce se jí věřit, že od té doby, co naposledy vylezla na verandu, před domem vyrostl nový kus lesa. Netuší ale, že ve skutečnosti to ona je teď lesu blíž.

Snažím se nehýbat, abych ji zbytečně neprovokoval. Trpělivě vyčkávám. Když už jsem vydržel tolik let, pár chvil je jako nic. Babka opět zasedne do svého křesla. Její prsty se rozutečou po stránkách letité knihy a běhají tak dlouho, dokud se neunaví. Slyším ji spokojeně oddechovat. To je znamení, že odcestovala do říše snů.

A zatímco Babka Bejvávalka usnula s knihou v klíně, já se vydávám na svoji první cestu. Našlapuju opatrně, abych ji neprobudil, a snažím se jít zpříma. A pozorně! Ať nezakopnu a nábytek nelítá sem a tam. To by mě prozradilo. A to nesmím dopustit. Na jakékoliv změny si ta, co ve mně bydlí, rozhodně nepotrpí.

Při každém mém kroku se její křeslo nepatrně zhoupne. Ale jen maličko. Jako kačena, která usnula na hladině rybníka a kolébá ji vítr. Nadšení z toho, že konečně uvidím svět, mě naplní od podlahy až po střechu. A je tak silné, že na chvíli zapomenu mít strach. Radostí si poskočím, ale Babka Bejvávalka se zhoupne v křesle tak prudce, až se jí začnou sesouvat brýle z nosu. Ani nedutám! Brýle se přehoupnou přes malý hrbolek a pokračují v sešupu dál až na samotnou špičku frňáku. Uf! Tam naštěstí zůstanou! To se mi ulevilo. Kdyby spadly, Babku by to probudilo a já bych měl v tu ránu po výletě! Brýle spiklenecky zamrkají. I ony chtějí vidět svět!

Je noc, ale tmu projasňuje měsíční světlo, které se do ní vlévá jako mléko do šálku černé kávy. Měsíc odhaluje další a další obydlí, jež také vzala osud do vlastních rukou, postavila se na svoje nohy a vydala se objevovat svět, který jim jejich obyvatelé odpírali. Na cestě kolem mě v tichosti prosviští pár domečků na kolečkách. Jen tak tak se mi vyhnou. Ohlížím se za nimi, ale nemají rozsvícená okna, a tak pár metrů za mnou mizí ve tmě.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Babka z domku na kuří nožce.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.