Kouzelníkova mapa

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Mikki Lish and Kelly Ngai

Kouzelníkova mapa – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Text copyright © Mikki Lish and Kelly Ngai, 2021

Cover design by Helen Crawford White

Cover Illustration © Maxine Lee, 2021

Translation © Kristýna Suchomelová, 2021

ISBN tištěné verze 978-80-253-5275-5

ISBN e-knihy 978-80-253-5430-8 (1. zveřejnění, 2021) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-253-5431-5 (1. zveřejnění, 2021) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-253-5429-2 (1. zveřejnění, 2021) (ePDF)

Brentovi za prokázanou laskavost
– K. N.

Colinovi za důvěru a ochotu riskovat
– M. L.

V kratičkém životě,

co trvá sotva jednu noc,

jak moc – jak málo –

zmůže naše moc

Emily Dickinsonová

Kapitola první

Drobné změny

„Spencere! Pozor!“

Spencer van Beer se za letu odvážil ohlédnout. Kamenný gryf ho za rychlého mávání křídel doháněl. Větší problém však byl jeho napřažený pařát, kterým mířil přímo na chlapcův kotník. Spencer vyjekl. Než se ho gryf stihl dotknout, skrčil nohy, pobídl vlastní křídla, aby letěla rychleji, a odsvištěl směrem ke stromům.

Jak se blížil k okraji lesa, pronikavý pískot jeho pronásledovatele odezněl. O minutu později Spencer vletěl mezi kmeny stromů a začal se mezi nimi náhodně proplétat. Kličkoval doleva a doprava, nahoru a dolů, aby gryfa setřásl ze své stopy. Opadané podzimní listí mu šustilo v patách.

Když ztratil přehled o tom, kolikrát už zahnul, ohlédl se přes rameno. Právě prolétával potemnělým středem lesa. Vzduchem se mihl pták, ale gryf nikde. Možná ho setřásl. Musím zpátky k ostatním, pomyslel si nervózně. S očima na stopkách se vydal na okraj lesa a potom se úprkem rozletěl do bezpečí.

Čekali tam na něj a horlivě mávali. Ale když ho od nich dělilo už jen pár metrů, gryf se vynořil z lesa. Řítil se přímo na něj a Spencer v panice ztratil nad křídly kontrolu. Zakymácel se a křídla začala mávat mimo rytmus. Gryf vycítil, že má vítězství na dosah, a s radostným skřekem se pařátem natáhl po Spencerovi. Chlapec ve vzduchu udělal přemet stranou a celý zadýchaný neobratně dopadl na zem. Vyplivl z pusy trávu a gryf na něm přistál a zaskřehotal: „Máš babu!“

Ostatní se zasmáli.

„Není ti nic?“ zeptala se Spencerova starší sestra Hedy a podala mu ruku, aby mu pomohla na nohy. „Vypadalo to, jako kdybys za letu zakopnul.“

„Letěl jsi skvěle, ty náš zrzavý ninjo,“ volala jejich sestřenice Jelly.

„Zrzci jsou nejlepší ninjové,“ prohlásil Spencer. Vrhl otrávený pohled na gryfa a dodal: „Nemůžu uvěřit, že zase vyhráli. Hele, Maxi, nepodváděl ten gryf?“

Na to kamenný gryf pohoršeně hvízdl a nechal se od jejich mladšího bratrance Maxe pohladit. „Podle mě ne,“ odpověděl Max. „Takže Hedy z nás má pořad nejvíc bodů.“

Jasně že má, pomyslel si Spencer a odepnul si kouzelná kovová křídla, která si půjčili od dědečka.

„No, já jsem si ještě nezalétal,“ ozval se Doug, mluvící koberec z medvědí kožešiny. Vyplivl stonožku, kterou předtím potají slíznul ze země.

„Zřetelně si vybavuju, jak jsi ty sám kdysi tvrdil, že kdyby ti bylo souzeno, abys létal, tak by ses býval narodil se zobákem,“ připomněl mu Stan, vycpaná jelení hlava.

„To, že k tomu nemám vlohy od přírody, ještě neznamená, že to dělat nemůžu,“ zamumlal Doug. „Mimochodem, vypadáš směšně. Co ti to Jelly probůh provedla?“

Jelly se spokojeně posadila na paty. „Je to jen troška lesku na rty. A pár třpytek na parozích. A jeden nalepovací kamínek mezi očima. Půjde to sundat, neboj. Pokud si to teda nechceš nechat, Stane?“ Nastavila mu zrcátko, aby si mohl prohlédnout svůj odraz.

„Hmm. Nejsem si zcela jistý, jestli to působí… vznešeně,“ zamumlal pochybovačně Stan.

„Rozhodně ale vynikáš,“ odpověděla Jelly. „To jsi chtěl, ne? Přesně jako já s Hedy. Hedy to strašně sluší, vidíš? Je teď naprosto nepřehlédnutelná!“

Hedy se nejistě dotkla kamínku, který jí Jelly nalepila mezi třpytkami nalíčené oči, což vůbec neladilo s její sepranou mikinou a ošoupanými teniskami.

„Je rozdíl, jestli jeden vyčnívá proto, že je čtrnácterák a nebojí se použít svoje paroží, nebo jestli vyčnívá jako včelí žihadlo na lasičí zadnici,“ prohlásil Doug. „Tak Spencere, proletíme se?“

Když se blížil západ slunce, nasedla jejich nezvyklá skupinka na kola a vydala se do vesnice Marberry’s Rest. Na to, že spolu stráví tyhle podzimní prázdniny, se těšili už celé týdny. Spencer a Hedy tu byli s maminkou na návštěvě, zatímco tatínek se účastnil několikadenního charitativního cyklistického závodu. Jakmile bylo vše domluvené, poprosili, jestli by mohla přijet i Jelly s Maxem.

„Řekneš mi znovu, jak jste našli tetičku Rose?“ prosil Max.

„Zase?“ brblala Jelly. „Maxi, vždyť už jsi to slyšel aspoň sedmdesátosmtisíckrát.“

Hedy se ale na Maxe přes rameno ohlédla s úsměvem. Nikdy ji neomrzelo vyprávět mu, jak se Spencerem téměř před dvěma lety rozluštili záhadu zmizení jejich babičky Rose a vysvobodili ji z Kaleidosu.

Max ze všeho nejradši poslouchal o tom, jak Hedy a Spencerovi pomáhaly různé kouzelné předměty, které dědeček John za mnoho let nahromadil a ukryl v domě. Kromě Douga a Stana to byli dřevozvědi, kteří se pohybovali ve všem, co bylo v domě dřevěné, a malé kamenné sochy usazené na dědečkově střeše, aby dům chránily před vetřelci.

Doug byl teď vmáčknutý do přepravky na mléko na zadním nosiči Spencerova kola. Stan byl připásaný k Hedyiným řídítkům a kamenný gryf a chrlič seděli u Jelly a Maxe v košíku. V Marberry’s Rest se nikdo neměl dozvědět, že dědeček sbírá magické předměty. Od té doby, co majitelka místního obchodu paní Suttonová zahlédla Hedy v letu – a babička Rose ji musela přesvědčit, že si určitě jen spletla obrovského ptáka s člověkem – měli přísně zakázáno používat dědečkova kovová křídla kdekoliv, kde by je sousedé mohli vidět.

Doug se Stanem se ve vesnici chovali přesně tak, jak měli – nehýbali se, nemrkali ani nemluvili – ale chrliče pořád zapomínaly, že se nemají hýbat, a děti je musely často napomínat, ať jsou zticha.

„Počkejte tady,“ řekla Hedy a nechala kolo stát před Suttonovým smíšeným zbožím. Výloha obchodu byla vyzdobená na Halloween vyřezanými dýněmi, obrovskými černými pavouky a veselou figurkou čarodějnice na koštěti. „Vyzvednu dort.“

Zpoza rohu vyšel postarší pár a děti na chodníku popošly, aby jim udělaly místo. Spencer je nikdy předtím neviděl, takže odhadoval, že tam jsou jen na výletě.

„Dobrý den,“ pozdravil muž, usmál se na děti a pak zůstal zírat na Stana s Dougem. „Máte teda slušnou sbírku. Dobře se tu loví?“

Samozřejmě žertoval, ale lov byl pro zvířata velmi citlivé téma. Spencer cítil, jak Doug tiše hluboko v krku vrčí, a viděl, jak Stan roztahuje nozdry.

„Domácí mazlíčky mít nesmíme,“ vysvětloval Spencer, „tak si místo toho bereme s sebou tyhle.“

„Ale koukám, že ty mazlíčka mít smíš,“ obrátila se žena na Maxe. Zamžourala na chrlič v jeho košíku a zamračila se. „Panečku, to je mi ale podivná kočka.“ Slovem „podivná“ chtěla zcela zřejmě říct ošklivá.

Chrlič, místo aby zůstal nehybný, a oni tak mohli předstírat, že je socha, kterou s sebou vozí pro zábavu, na ženu zasyčel, takže zalapala po dechu a chytila se manžela za ruku.

„Moc se omlouvám,“ vyhrkla Jelly, potlačila smích a prudce chrlič klepla do hlavy. Ten se se zlostným pohledem schoulil do košíku. „Teprve nedávno jsme si ho vzali z útulku a ještě není moc vycvičený.“

V tu chvíli naštěstí zacinkal zvonek na dveřích obchodu a Hedy vyšla ven s velkou krabicí s dortem. V patách jí byla přátelská paní Suttonová.

„Ahoj Spencere, Angelico, Maxi!“ zatrylkovala. „Vidím, že jste vyrazili vyvenčit své mazlíčky!“ Paní Suttonová jejich historku o tom, že skutečné mazlíčky mají zakázané, spolkla i s navijákem a byla zvyklá, že po vesnici jezdí s Dougem, Stanem a chrliči. Obrátila svou pozornost na nově příchozí. „Vítejte u nás ve vesnici! Odkud jste přijeli? Pojďte dál…“

Postarší pár, stále zaskočený syčící „kočkou“, neodolal jejímu pohostinnému klábosení a nechal se zavést dovnitř. Děti se s paní Suttonovou rozloučily a vyrazily na kolech pryč.

Hrabivý vrch se od doby, kdy tam Spencer s Hedy poprvé přespávali, výrazně změnil. Zahrada byla plná nových keřů a kvetoucích rostlin, dědečkovo harampádí uvnitř domu bylo uklizené na svém místě a babička Rose našla velkou zálibu v moderních spotřebičích.

K nadšení dětí stál na příjezdové cestě starý mlékařský vůz, což znamenalo, že na večeři dorazila paní Palová se Soumitrou. Děti na kolech dojely do zadní zahrady, odkud se chrliče mohly vrátit na střechu s nejmenším rizikem, že je někdo cizí uvidí.

„Neměl bys na lidi syčet,“ napomenul Spencer chrlič a ten se zamračil. „Jestli s tím nepřestaneš, dědeček John by nám mohl zakázat brát vás s sebou.“

Chrlič se zakabonil ještě víc a vyšplhal z košíku. Jediná reakce, které se Spencerovi dostalo, byl kamenný bobek, který chrlič nabručeně vytlačil ze svého pozadí. Kamenné sochy neměly ve zvyku se omlouvat.

„Punťa udělal další?“ zamnul si Max ruce. Kamenný trus s oblibou sbíral a svým odhodláním říkat chrličům dětinskými jmény si ho na truc často vysloužil ještě víc.

Gryf vypustil vlastní kamenné bobky (spíš na podporu druhého chrliče než jako laskavost pro Maxe) a pak oba za spousty mumlání pod vousy vyletěli na střechu.

„Chrabří zápasníci se vracejí!“ zvolal dědeček John, který se k nim blížil z konce zahrady. Po boku mu šla paní Palová, majitelka obchodu s kouzelnými předměty zvaného Palisáda, a mladý muž – její vnuk Soumitra. Děti se k nim rozeběhly a objaly je.

„Kdo vyhrál?“ zajímal se Soumitra.

„Chrliče, už zase. Hedy je jediná, kdo je dokáže v létání porazit,“ stěžoval si Spencer.

„Jen to nevzdávej, jednou ji doženeš,“ usmál se Soumitra. „Kdo mi zrekapituluje hlavní události závodu? Stane?“

Stan, kterého nesla Jelly, se celý rozzářil. „Samozřejmě, s radostí. Doufám jen, že mé vyprávění dokáže dostatečně přesně vylíčit hrdinství celého turnaje!“

„To je nejspíš poprvé, co o chrličích někdo řekl, že jsou hrdinské,“ přemítal dědeček.

Když se Hedy, Jelly a Max se Soumitrou vydali k domu, dědeček John Spencera na chvilku zdržel.

„Co se děje?“ zeptal se chlapec.

„Mrzí mě to, Spencere,“ řekla mu paní Palová, „ale tvoji návštěvu Palisády budeme muset odložit. Budu se zrovna účastnit jedné akce. Domluvíme se na jindy, slibuju.“

Spencer se snažil skrýt své zklamání. Dostal nápad, jak by speciálním – no, trošku kouzelným – způsobem mohl upravit svůj polaroid, a nenapadal ho nikdo lepší, s kým to vyzkoušet, než paní Palová. „Co je to za akci?“

„Jmenuje se Fantastikána,“ pověděla mu.

Spencerem projela vlna zrušení, až se mu naježily chlupy v zátylku. „Vezmete mě s sebou?“

„Ani nevíš, o co jde,“ zafrkal dědeček.

„Ale zní to suprově. Co to je?“

„Setkání staromódních staroušů, jako jsem já,“ odpověděl dědeček.

Paní Palová ale zamlaskala a řekla: „Je tam soutěž pro mladé kouzelníky a dílny, kde si děti můžou zkusit něco vyrobit. Trochu jako výtvarné dílny, co bývají o prázdninách.“

Spencerovi z toho šla hlava kolem. „Ale k tomu navíc kouzla?“

„Základní kouzla, hádám, ne ta velkolepá magie, o kterou máš zájem,“ pověděl mu dědeček.

„Ale to zní skvěle!“ vykřikl Spencer. „Prosím, můžeme tam?“

Dědeček John se mrzutě obrátil na paní Palovou. „To jste udělala schválně?“

„Zdá se to jako ideální příležitost, pane Sangu,“ odpověděla nevinně.

Spencer poskakoval kolem dědečka. „Prosím? Hrozně bych se chtěl naučit vyrábět věci jako paní Palová. Možná bych pak mohl vést Palisádu, až vyrostu.“ Najednou se zarazil a přemýšlel, jestli nezašel příliš daleko. „Chci říct, kdyby Soumitra nechtěl.“

„No to potěš pánbůh!“ zvolal dědeček. „Myslel jsem si, že to bude tvůj koníček, ne životní poslání.“

Jejda, pomyslel si Spencer a zašklebil se, aby to vypadalo jenom jako vtip. Jak jen má dědečka přesvědčit, aby šel na Fantastikánu a vzal je s sebou?

„Nechceš si popovídat s ostatními kouzelníky?“ zeptal se ho.

Dědeček John rozhodně zavrtěl hlavou. „Ne, pokud se tomu můžu vyhnout.“

Kapitola druhá

Pozvánka

„Hodně štěstí, zdraví!“

Paní Palová se zhluboka nadechla, aby sfoukla svíčky, ale poryv větru ji předběhl a všichni se rozesmáli. Byl příjemný podzimní večer, takže jedli na terase za domem, kterou vesele zdobily světelné řetězy. Doug byl položený přes židli a Stan vmáčknutý mezi mámou a Soumitrou. Děti seděly na kamenné lavičce, na které kdysi jako socha vězela dědečkova bývalá kuchařka paní Vilumsová se sestrami.

„Strýčku, udělej nějaké kouzlo, aby se svíčky zase rozhořely!“ naléhal Max.

„Na to bohatě stačí sirky, Maxi,“ odpověděl dědeček John. Sice i nadále sbíral magické předměty, ale používat kouzla pořád zatvrzele odmítal.

„Nemůžeš pravidla jednou za čas porušit?“ zeptala se Hedy. „Vyčarovat nějakou clonu proti větru? To by nikomu neublížilo.“

„Kdybych věděl jak,“ ozval se Spencer, „tak bych vyrobil svíčky na dort, co by se nedaly sfouknout, dokud by si oslavenec něco nepřál.“

Paní Palová si zaujatě poklepala na bradu. „Oříšek by bylo najít a soustředit moc plnit přání.“

„Jak by se to dalo udělat?“ chtěla vědět Jelly.

„Prosím vás,“ ozval se dědeček John, „nenabádejte Spencera k tomu, aby začal experimentovat s džiny, zlatými rybkami a podobnými nesmysly. Z lidové slovesnosti jasně víme, že to končívá katastrofálně.“

„Co obchod, Rani?“ zajímala se babička Rose.

„Za posledních pár týdnů se prodej trochu zpomalil,“ odpověděla paní Palová. „Ale na tom není nic moc překvapivého, protože se bude hodně obchodovat teď o víkendu.“

„Před týdnem se k nám někdo pokusil vloupat,“ dodal nevrle Soumitra.

„To je hrůza!“ vykřikla Hedy. „Co se stalo?“

„Můj zabezpečovací systém ho odradil dřív, než se dostal dovnitř,“ ujistila ji paní Palová. „Ať už to byl kdokoliv, musel si pořádně natlouct, když spadl vzadu ze střechy, ale podařilo se mu utéct.“

„Možná je na čase, abyste obchod přestěhovali někam jinam,“ navrhl starostlivě dědeček John.

Paní Palová mávla rukou. „Mám své důvody pro to, proč je právě tam.“

„Říkala jste, že se bude hodně obchodovat o víkendu?“ zeptal se Stan. „Znamená to, že se koná Fantastikána?“

Hedy zpozorněla. „Co to je?“

Dědeček John po Stanovi vrhl vyčítavý pohled. „Jak jsem už řekl Spencerovi, je to sraz mrzutých starců, jako jsem já, kteří svá nejlepší kouzelnická léta už mají dávno za sebou.“

„Ale říkal jsi, že jsou tam kouzelné dílny,“ připomněl mu Spencer.

„A to není vše,“ prohlásil Stan. „Jednou jsem na Fantastikáně byl, jeden majitel mě tam přišel vyměnit s jiným. Probíhá tam směnný obchod, je tam mnoho různých stánků a soutěž pro děti asi v Hedyině věku a starší. Musí plnit všemožné kouzelné úkoly, aby vyhrály.“

Všechny čtyři děti začaly mluvit jedno přes druhé a dožadovaly se toho, aby mohly tuto akci s podivným jménem navštívit. Nakonec je dědeček John zdviženou rukou umlčel. „Není to druh místa, kam bych vás chtěl brát. Na Fantastikáně se děje až moc nepředvídatelných věcí.“ V jeho mysli „nepředvídatelný“ znamenalo „nebezpečný“.

„Nebudou ale mít ty nebezpečné věci pod kontrolou?“ zeptala se Jelly.

Dědeček John zamručel. „Divila by ses, jak dovedou být neschopní.“

„Paní Palová si myslí, že je to v pohodě!“ přimlouval se Spencer.

„A když tam ostatní děti můžou jít a soutěžit, tak se přece nemůže nic stát, když tam půjdeme my a budeme se jen dívat,“ přidala se Hedy. „Prosím, nemůžeme si pro jednou užít nějakou pořádnou zábavu jako rodina?“

„Vaše babička tam nechce,“ naježil se dědeček, „takže na to koukejte zapomenout.“

Děti zmlkly.

Babička Rose se nesnažila zakrýt podrážděný pohled, který vrhla dědečkovým směrem. „Půjdu postavit na čaj.“ Podala Hedy ruku. „Půjdeš se mnou?“

Hedy se babičky za ruku držela celou cestu do kuchyně, což by s rodiči nikdy neudělala teď, když už jí bylo třináct. Vytušila ale, že babičku to uklidňuje, a tady na Hrabivém vrchu jí to nepřipadalo trapné.

Vlastně existovala spousta věcí, které tady trapné nebyly, ale ve zbytku světa rozhodně ano. To si Hedy ověřila na vlastní kůži. Když nedávala pozor, všechna pravidla se změnila. Na základní škole člověk klidně mohl nejlepší kamarádce říct, že se zná s mluvícím medvědím kobercem a jelení hlavou a že potkal ducha klavíristy – a vysvobodil babičku z kouzelné mizející krabice. Ale na gymnáziu to z člověka dělalo podivína a najednou si musel hledat nové kamarády, tajit tu nejzajímavější část svého života a předstírat, že je úplně, dočista obyčejný.

Babička Rose sundala z ledničky kus tlusté černé čtvrtky. „Na Fantastikánu ho pozvali, víš?“ pověděla vnučce. „Tady je pozvánka. Jenže on odmítl. Pořád téhle skupině lidí nevěří. Ale hlavní důvod, proč nejde, je, že mě nechce nechávat samotnou.“

„Ale ty bys nebyla sama,“ řekla nadšeně Hedy. „Ne, kdybychom tam šli všichni spolu.“

Babička zkřivila tvář. „Nechci, aby se mě celou dobu, co tam budu, pořád někdo na něco vyptával. Vědí, že jste mě našli po třiceti letech. Bude je zajímat, kde jsem byla.“

„Takže jsi tak trochu slavná?“ zeptala se Hedy. „To je super.“

„Nestojím o to, aby na mě lidi civěli, Hedy,“ vysvětlovala jemně babička. „A nejsem připravená mluvit o vnitřku Kaleidosu.“

Hedy si prohlédla pozvánku na Fantastikánu. Byla od skupiny nazvané Eskamotáž, napsaná plastickým stříbrným písmem a adresovaná Úžasnému kouzelníkovi Johnu Sangovi. Hedy přejela prstem po ozdobném písmenu F ve spodní části pozvánky a uslyšela tichý zvuk podobný hluku karnevalu: mnoho nezřetelně mluvících hlasů, hrající hudbu, zvonění zvonků, vzdálený potlesk.

Hedy si v zamyšlení nevšimla, že do kuchyně přišel dědeček s paní Palovou, dokud ji nepohladil po tváři. „Omlouvám se, že jsem se rozzlobil,“ řekl jí.

„To nic.“

Hedy babičce pomohla vynést čaj na terasu a všichni se s chutí pustili do dortu. Pak dostala nápad a nabídla se, že dojde pro dědečka s paní Palovou.

Dveře pracovny byly zavřené, přesně jak očekávala. Hedy si uvědomila, že po měsících probírání běžných záležitostí jako hudebních skupin, toho, kdo se komu líbí, domácích úkolů a fotbalového tréninku prahne po jediné věci: po hovorech o magii, po pocitu, že je součástí něčeho výjimečného a významného. Věděla, že odposlouchávat se nemá, ale stejně přitiskla ucho ke dveřím. Slovům uvnitř ale nebylo rozumět.

Měla bych prostě zaklepat, pomyslela si. Zvedla ruku, ale než stihla zaťukat, objevila se ve dřevě vyboulenina a něžně se jí přitulila ke tváři. Byl to nejmenší dřevozvěd.

„Ahoj,“ šeptla Hedy. Nemusela ho o nic prosit. Dřevozvěd věděl, co v tu chvíli v hloubi duše chce, a ochotně zatáhl část okraje dveří dovnitř, a vytvořil tak škvíru, skrz kterou Hedy slyšela, o čem se mluví.

„Mám štěstí, že mě Rosie donutila, abych si udělal ve věcech pořádek a všechno zinventarizoval,“ říkal právě dědeček. „Na tohle zrcátko jsem už léta skoro ani nepomyslel.“

Hedy přiložila oko k mezeře ve dveřích. Mluvili o malém kulatém kousku kovu, velkém zhruba jako podšálek. Z jedné strany na něm byla vyrytá složitá ozdoba a na druhé, hladké straně bylo zrcadlo.

„Brock Rabble se s námi dvěma chce tenhle víkend sejít.“

„Brock Rabble!“ žasl dědeček.

Paní Palová přikývla. „Muselo se k němu nějak donést, že to zrcátko máte. Tvrdí, že o něm něco ví.“

Dědeček John vypadal rozpolceně. „Už jsem odmítl pozvánku od Eskamotáže a moc jsem se netajil tím, co si o nich myslím. Když se tam teď ukážu, budou se divit, proč jsem změnil názor.“

„Vezměte s sebou děti,“ navrhla paní Palová. „Je to věrohodná výmluva – že jste je tam vzal, aby se podívaly na soutěž.“

„Nechci tu Rosie nechávat samotnou.“

„A kdyby tu s ní někdo zůstal?“

Hedy tiše poděkovala dřevozvědovi, odcupitala zpátky ven a cestou usilovně přemýšlela. Dědeček by byl babičku ochotný opustit jedině v případě, kdy by to ona sama navrhla a Hedyina maminka Olivia tu s ní zůstala a dělala jí společnost. A vzhledem k tomu, že táta byl zrovna na charitativním závodě, bylo to i pro mámu ideální. Hedy se vmáčkla mezi babičku a maminku a začala jim šeptat, takže když se dědeček John vrátil ke stolu, už bylo všechno domluvené.

„Nebylo by fér tě tu držet, Johne,“ pověděla mu babička. „Co kdybychom si tu s Olivií udělaly dámskou jízdu a tys vzal děti na Fantastikánu?“

Ráno se všechny děti probudily velmi brzo a snažily se – bezvýsledně – omezit své nadšené brebentění a jen šeptat. Fantastikána měla trvat tři dny, takže s dědečkem Johnem odjížděli na dvě noci.

Snídani zhltli a nádobí umyli co nejrychleji a pak se – jako každé ráno na Hrabivém vrchu – zastavili u Douga se Stanem v pokoji na Dougovu každodenní „masáž“, což ve skutečnosti znamenalo, že mu jemně luxovali kožich.

Stan si Douga kriticky prohlížel. „Ani nejzhýčkanější římský císař neměl takový servis.“

„Vsadím se, že z nejzhýčkanějšího římského císaře nikdy neudělali koberec,“ utrousil Doug. „Ani ho neoholili od hlavy až po zadek. Ani mu neusekli ocas. Řekl bych, že čas od času si trochu toho rozmazlování zasloužím.“

„Děti,“ pronesl podrážděně Stan, „na Fantastikáně bude mnoho stánků s rozličným zbožím. Jestli narazíte na něco, po čem roste srst, pořídíte trochu na ten oholený pruh na Dougových zádech? Ten mučedník odmítá svůj úděl snášet v důstojném mlčení a já bych byl radši, kdybych o jeho utrpení už nemusel dál poslouchat.“

Jelly se nad vidinou tolika možností rozzářily oči. „Nákupní seznam! Proč mě to nenapadlo?“

„Kéž bychom mohli jít s vámi,“ povzdechl si Stan. „Nebylo by to skvělé? Jak rád bych si všechno pořádně prohlédl bez stresu z toho, že budu předmětem obchodu.“

„Taky bych chtěla, abyste tam mohli s námi,“ pohladila Hedy Stana po hlavě. „Slyšeli jste někdy o Eskamotáži?“

„Eskamotáž?“ zeptal se Max. „To jsou různé karetní triky a iluze a tak podobně.“

Hedy pokrčila rameny. „Dědečkova pozvánka na Fantastikánu byla od Eskamotáže, takže to zní jako nějaká skupina lidí.“

„Domnívám se, že Eskamotáž je skupina, no, kouzelníků,“ vysvětlil Stan. „Vysoce postavených kouzelníků, pokud vím.“

To přitáhlo Spencerovu pozornost. „Myslíš jevištních kouzelníků, nebo skutečných kouzelníků?“

„Skutečných,“ upřesnil Stan.

„A co ta Eskamotáž dělá?“ chtěla vědět Hedy.

„To netuším. Dougu, víš o nich něco?“

Doug zaškubal uchem. „Slyšel jsem o nich jen jednou, doma u předchozího majitele. A z toho jsem vyrozuměl, že Eskamotáž je skupina kouzelníků, co se scházejí a lezou si na nervy.“

Kapitola třetí

Bratranec z druhého kolene

„Dědečku, jak se nám paní Palová vejde do auta?“ zeptal se Spencer cestou do Palisády.

„Na Fantastikánu nepojedeme autem,“ odpověděl dědeček.

„Pojedeme autobusem nebo tak něco?“

„Nebo tak něco.“

Když dědeček zaparkoval za Palisádou, paní Palová už na ně čekala venku se sbalenou taškou, vycházkovou holí a Soumitrou. Děti se nadšeně vyhrnuly z auta.

„Jedeš taky?“ obrátil se Spencer na Soumitru.

„Bohužel ne, kámo,“ odpověděl Soumitra. „Musím hlídat obchod, zatímco si vy budete užívat zábavy.“

„Trocha zodpovědnosti ti prospěje,“ poklepala ho paní Palová po ruce.

„Jo, ale festival kouzel by byl ještě lepší!“

„Radši vznes svůj nárok na Palisádu už teď, Soumitro,“ radil mu dědeček John. „Jinak ti ji Spencer vyfoukne přímo před nosem, až nebudeš dávat pozor. Paní Palová, nemáme zpoždění, že ne?“

„Ne,“ odpověděla paní Palová. „Ale nechodím moc rychle, takže bychom už radši měli vyrazit na smluvené místo, jestli tam chceme být v půl desáté.“

Smluvené místo se nacházelo o pár ulic dál. Šlo o schodiště mezi dvěma starými budovami, které vedlo nahoru do souběžné ulice na vršku kopce. Středem schodiště se táhlo zábradlí, které každých pár metrů zdobila ornamentální lví hlava. Schody samotné byly hladké a uprostřed ošlapané množstvím nohou, které po nich v průběhu let dusaly, pochodovaly nebo poskakovaly nahoru či dolů.

„Máme čekat tady, nebo nahoře?“ zajímala se Hedy.

„Přímo tady,“ odpověděla jí paní Palová a postavila se ke spodní části zábradlí.

Dědeček John si schodiště prohlížel. „Nevěděl jsem, že máte vstup tak blízko u obchodu.“

Paní Palová se usmála. „Právě proto jsem si ho otevřela tady.“

Spencer a Max si dali závod na vršek schodiště a pak sjeli po zábradlí zpátky. Když Spencer, který jel hlavou napřed, dorazil až dolů, zjistil, že si ho první lví hlava na samém začátku zábradlí prohlíží.

„Áááá!“ vyjekl a leknutím spadl na zem.

Paní Palovou to podle všeho naopak vůbec nezarazilo. Uchechtla se a sklonila se k mžourající lví hlavě blíž. „Rani Palová.“ Kývla na dědečka Johna, aby také přistoupil.

Dědeček se rozhlédl, aby se ujistil, že je nikdo cizí nepozoruje, a řekl: „John Sang.“

Zdálo se, že lví hlavu dědečkovo jméno zaskočilo. Stejně však uctivě přikývla a krátce zařvala – ne moc hlasitě, ale zopakovaly to po ní i všechny ostatní lví hlavy na zábradlí. Spencer Maxovi vzrušeně stiskl ruku.

Schody se začaly jeden po druhém měnit. Propadaly se do země, úměrně své původní výšce, takže místo schodiště vedoucího nahoru do další ulice před nimi teď stálo schodiště vedoucí dolů do velmi temného tunelu.

Ve tmě se pohupovala lucerna. Někdo klusal po schodech k nim.

Šlo o muže středního věku s krátkými černými vlasy a zdálo se, že nemůže popadnout dech. Na každém rameni měl usazeného bílého papouška s jasně žlutou chocholkou.

„Jdu pozdě,“ zakrákal jeden z papoušků, načež ho jeho majitel v jistých rozpacích utišil. Patrně si to cestou sem mumlal po vousy. Otřel si ruku o kalhoty a podal ji paní Palové. „Dobrý den, paní Palová. Jsem Ewan Tsang. Mluvili jsme spolu po telefonu.“ Měl výrazný skotský přízvuk.

Paní Palová mu potřásla rukou. „Děkuju, že jste nás přišel vyzvednout. Tohle je John Sang.“

„Já vím,“ odpověděl Ewan a zbožně dědečkovi potřásl rukou. „Je to obrovská pocta. Nemyslel jsem si, že se s vámi někdy setkám, pane Sangu.“

„Bylo to trochu na poslední chvíli,“ uznal dědeček John. „Co kdybychom si tykali?“

Ewan se nesměle usmál a přikývl. Potom se s ustaraným výrazem rozhlédl po dětech a Soumitrovi. „Á. Je vás tu víc, než mám za úkol vyzvednout.“

„Tohle jsou moje vnoučata a vnoučata mého bratra,“ vysvětlil dědeček. „Všichni se proti mně spolčili a trvali na tom, abych je vzal s sebou.“

Ewan vypadal bezradně. „Problém je, že nejspíš nebudou na seznamu pozvaných, aby se mohli dostat dovnitř.“

Spencerovi se sevřelo srdce. Byli tak blízko – teď už se nemůžou nechat odradit! Prosebně chytil dědečka Johna za ruku.

Dědeček chvíli něco zvažoval. „Pro svoje bratrance a sestřenice bys to snad mohl nějak zařídit,“ řekl Ewanovi.

„Bratrance?“ divil se Spencer.

„Jestli se nepletu, tak Ewan je váš bratranec z druhého kolene,“ vysvětlil dědeček.

„Můj pradědeček byl Johnův dědeček,“ dodal Ewan s náznakem hrdosti v hlase.

Děti na oba muže zíraly. Všechno do sebe začínalo zapadat: příjmení dědečka Johna a strýčka Petera, „Sang“, byla anglikanizovaná podoba jména „Tsang“. Jejich prapradědeček Tsang Li Ming byl kouzelník; dědeček John šel v jeho stopách.

„Co ty na to, Ewane?“ naléhal dědeček.

Ewan nervózně přešlápl z jedné nohy na druhou. „Mám tam dole vozík na vaše tašky, ale sedm se jich tam nevejde.“

„My si batohy poneseme sami,“ slíbil Spencer.

„A budeme úplně vzorní,“ přidala se Jelly. „Nenápadní. Nikdo si nás ani nevšimne.“

„Pane Sangu – chci říct, Johne,“ opravil se Ewan, „nezapomeň, že jakmile vstoupíte na Fantastikánu, budete na tři dny odříznutí od světa na povrchu. Telefony tam dole nefungují.“

„Mamka o tom ví,“ ujistil ho Spencer. Byla to pravda, i když maminka dědečka s Hedy prosila, aby jí napsali, kdyby náhodou chytili signál.

Jeden z papoušků zaskřehotal: „Bratranec z druhého kolene!“

„Ale bratranci,“ odpověděl druhý.

Ewan to vzdal a přestal odporovat. „No dobře, tak pojďte a já udělám, co můžu.“ Otočil se na Soumitru. „A my jsme taky bratranci?“

Soumitra se rozesmál. „Ne, já jsem ten smolař, co tu zůstává, aby hlídal obchod.“

„Tak se možná uvidíme na příští Fantastikáně.“ Ewan si změřil pohledem hůl paní Palové. „Paní Palová, zvládnete zhruba čtvrt hodiny chůze?“

Přikývla. „Možná mi to půjde pomalu, ale není to problém.“

„Tak to abychom vyrazili.“

Soumitra paní Palovou sevřel v náručí, toužebně zamával a ustoupil od vršku schodiště, zatímco všichni ostatní se vydali dolů do tunelu. Lvi na zábradlí znovu zařvali a obrácené schodiště se schod po schodu vrátilo do původní polohy. Soumitra a ulice nad nimi se ztratili z dohledu. Nikoho by nikdy nenapadlo, že je schodiště něčím pozoruhodné.

Pod schody stál malý vozík, na který Ewan opatrně uložil zavazadla paní Palové a dědečka Johna. Potom pozvedl svou lucernu, aby jim posvítil na cestu.

Tunel byl dost široký, aby vedle sebe mohli jít po třech, aniž se dotýkali stěn z tmavé zeminy. Zprvu byli všichni oněmělí úžasem a ozývala se pouze kolečka vozíku a jejich kroky, především klap klop Jellyiných dřeváků. Ewan se ale brzy rozpovídal.

Pověděl jim, že papoušci jsou kakaduové žlutočečelatí a jmenují se Brepta a Žvatla. „Zdědil jsem je,“ vysvětlil lehce rozmrzele. „Když jdu někam na moc dlouho bez nich, tak dělají šílený kravál. Beru je s sebou v podstatě všude, jen do ložnice a na záchod ne.“

„Smrádek!“ ozval se jeden z papoušků, zjevně vyprovokovaný slovem „záchod“.

„Zapalte sirku!“ odpověděl druhý. Děti se rozhihňaly.

„Jsou dobří akorát k tomuhle.“ Papouškům pak Ewan řekl: „Světlo.“

„Světlo, prosím,“ připomněl kakadu.

Ewan si povzdech. „Světlo, prosím.“

Chocholky papoušků se rozzářily studeným žlutým světlem. Jeden z nich zvedl křídlo a zpod něj vyšlo ještě více světla. Tunel osvítili mnohem lépe než předtím lucerna.

Stěny tunelu se změnily z udusané hlíny na hrubě opracovaný světlý vápenec. Páchlo to tam vlhkostí a vzduch byl teplejší než u schodiště.

„Jak daleko musíme jít?“ chtěl vědět dědeček.

„Už jen kousek,“ ujistil ho Ewan. „Tak pět minut.“

Max začal vybíhat mimo světlo papoušků a zpátky. „Jsou na Fantastikáně kolotoče?“

„Ehm. Bohužel ne,“ odpověděl Ewan. „Ale myslím, že se ti bude líbit turnaj. Mládež musí plnit různé kouzelné úkoly, aby vyhrála.“

„Aha!“ Max doskákal vedle Ewana. „Můžu se přihlásit? Můžu soutěžit?“

„Je mi líto, jsi na to ještě moc mladý.“

„Kolik by mi muselo být?“

„Mezi třinácti a osmnácti.“

Přes Maxovo zaúpění se ozvala Jelly: „Takže já s Hedy se přihlásit můžeme?“

„Do turnaje se nikdo hlásit nebude,“ oznámil dědeček.

„Proč ne?“

„Do hudební soutěže byste se taky nehlásili, kdybyste neuměli hrát na žádný nástroj.“

O pár minut později tunel vyústil do široké dlážděné chodby s klenutým stropem. Ewanovi se podle všeho ulevilo. „A jsme tu. Netrvalo to tak dlouho, že ne?“

Na chodbu navazovala změť menších prázdných místností. Když si Spencer prohlížel jednu z těch méně potemnělých a strašidelných, Jelly – která se tady v tunelech zdála být nemotornější než normálně – zakopla a narazila do něj.

„Proč ty dřeváky nosíš?“ chtěl vědět Spencer. „Pořád v nich zakopáváš.“

„Bývaly mojí mámy a jsou super,“ zamumlala Jelly. „Nevěděla jsem, že toho tolik nachodíme.“

„Paní Palová,“ řekl Spencer, „věděla jste, že jsou ve Stradmooru tyhle tunely?“

„Ale my už nejsme ve Stradmooru,“ sdělil mu Ewan přes rameno. „Teď jsme v Edinburghu. Napojili jsme se na síť místností pod městem, ale Fantastikána se koná až na jejich druhé straně.“

„V Edinburghu?“ divila se Hedy. „Jako ve Skotsku?“

„Přesně tak.“ Ewan se při pohledu na vyjevené výrazy na tvářích dětí usmál.

„Ale Skotsko je odsud autem celý den cesty!“

Ewanův úsměv se rozšířil. „Máš pravdu. Proto bylo rychlejší nejezdit sem autem. Tohle nejsou obyčejné tunely.“

Spencer si užasle prohlížel okolní zdi. Kromě toho, že byli pod zemí, mu jejich cesta nijak zvláštní nepřipadala. Ani ho nenapadlo, že nějakým způsobem urazili stovky kilometrů. „Dědečku, byl jsi už někdy v takovémhle tunelu?“

„Už dlouho ne, Spencere,“ odpověděl. „A v tomhle jsem nebyl nikdy.“

„Jsou tady duchové?“ strachoval se Max a přitiskl se k Jelly.

Ewan konejšivě zavrtěl hlavou. „Tady v tunelech možná poletuje pár duchů a strašidel, ale žádný takový potížista se na Fantastikánu nedostane. Máme tu ochranné štíty, přes které neprojdou. Není to tak, pane Bú?“

Zastavil se před ohromným zazděným průchodem. Před ním stál černý sloupek, jehož vršek měl tvar koňské hlavy s bílou hvězdou na čele. Kůň sklopil uši a zafrkal. „Proč na tom oslovení tak trváš?“

„Bukefalos!“ zaskřehotal Brepta.

„Nejslavnější kůň v historii!“ přidal se Žvatla.

„Míval jsi rád, když jsem ti říkal pane Bú,“ bránil se Ewan.

Bukefalos zařehtal. „Už ti není osm, Ewane. Jsi dospělý, a navíc člen Eskamotáže. Chovej se podle toho. Máš poměrně velké zpoždění.“

Paní Palová zdvihla svou hůl. „Za to můžu já. Nechodím zrovna nejrychleji.“

„Omlouvám se, madam,“ řekla koňská hlava zdvořileji. „Stoupněte si prosím do řady.“ Jeho tón ve Spencerovi vyvolal pocit, že se má postavit do pozoru, vztyčit hlavu a vypnout hruď. „Koho tu máme?“

„Rani Palová,“ představila se paní Palová.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kouzelníkova mapa.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.