Leonid Andrejev Satanův deník

Přeložil Jakub Šedivý

LEONID ANDREJEV

SATANŮV DENÍK

ODEON

The publication was effected under the auspices of the Mikhail Prokhorov Foundation TRANSCRIPT Programme to Support Translations of Russian Literature.

Дневник_Сатаны

The publication was effected under the auspices of the Mikhail Prokhorov Foundation TRANSCRIPT Programme to Support Translations of Russian Literature.

ISBN 978-80-207-2054-2

I.

18. ledna 1914
Na palubě Atlantiku

Dnes je to přesně deset dní, co jsem na sebe vzal tělesnou podobu a vedu pozemský život.

Moje osamělost je veliká. Nepotřebuju přátele, ale musím o Sobě mluvit a nemám s kým. Samotné myšlenky nestačí, nejsou dost jasné, srozumitelné a přesné, dokud je nevyjádřím slovy: je třeba postavit je do řady jako vojáky nebo telegrafní sloupy, položit jako železniční koleje, překlenout mosty a viadukty, vystavět náspy a zákruty a zbudovat na určených místech zastávky – teprve pak se všechno vyjasní. Téhle galejnické inženýrské dřině se tu podle všeho říká logika a důslednost a je závazná pro každého, kdo chce být moudrý; pro všechny ostatní povinná není, ti mohou tápat, jak se jim zlíbí.

Je to pomalá, obtížná a protivná práce pro toho, kdo je zvyklý jedním… nevím, jak to nazvat… jedním dechem všechno postihnout a vyjádřit. Ne nadarmo si tu tak váží svých myslitelů, a tito nešťastní myslitelé, jsou-li poctiví a svou stavbu nešidí jako obyčejní inženýři, nekončí v blázinci bezdůvodně. Jsem na zemi jen pár dní a nejednou se přede Mnou mihly jeho žluté zdi a přívětivě otevřené dveře.

Ano, je to nesmírně obtížné a dráždí to „nervy“ (taky pěkná věc!). Například teď, abych vyjádřil bezvýznamnou a tuctovou myšlenku o nedostatečnosti lidských slov a logiky, jsem byl nucen zničit tolik krásného lodního papíru… ale co by bylo třeba k vyjádření něčeho velkého a jedinečného? Řeknu ti to předem, můj pozemský čtenáři, abys pořád neotvíral tu svou zvědavou pusu! Tím tvým brblavým jazykem je jedinečné naprosto nepopsatelné. Jestli Mi nevěříš, běž do nejbližšího blázince a tam si je poslechni: každý z nich cosi poznal a chtěl to vyjádřit… slyšíš, jak tyhle vykolejené parní lokomotivy syčí a otáčejí svá kola naprázdno, všímáš si, s jakou námahou drží pohromadě roztékající se rysy svých ohromených a užaslých tváří?

Vidím, jak Mě chceš hned zasypat otázkami, když už víš, že jsem polidštěný Satan: je to přece tak zajímavé! Odkud jsem? Jak to chodí u nás v pekle? Existuje nesmrtelnost? A jaké byly ceny černého uhlí na poslední pekelné burze? Bohužel, můj milý čtenáři, ani při nejlepší vůli, kdybych ji vůbec měl, nemohu uspokojit tvou oprávněnou zvědavost. Mohl bych si pro tebe vybájit jeden z těch legračních příběhů o rohatých a chlupatých čertech, které má tvoje ubohá fantazie tak ráda, ale máš jich už dost a nechci ti tak neomaleně a banálně lhát. Zalžu ti někdy jindy, až to nebudeš čekat, to pro nás oba bude daleko zábavnější.

Ale jak ti mám říkat pravdu, když ani mé Jméno nelze ve vašem jazyce vyslovit? To ty jsi mě nazval Satanem a Já tuhle přezdívku přijímám, stejně jako bych přijal každou jinou: ať jsem tedy Satan. Ale mé pravé jméno zní úplně jinak, úplně jinak! Zní nevšedně a nemůžu ti ho vmáčknout do omezeného ucha, aniž bych ho společně s tvým mozkem nerozerval: ať jsem tedy Satan, co na tom sejde.

Sám jsi tím vinen, můj příteli: proč je v tvém rozumu tak málo představ? Tvůj rozum je jako žebrácká mošna, ve které jsou jen kousky okoralého chleba, ale tady je zapotřebí víc než jen chleba. Znáš jen dvě formy bytí: život a smrt – jak ti mám vysvětlit třetí? Celá tvoje existence je nesmyslná právě proto, že neznáš tu třetí, a kde Já ji vezmu? Teď jsem člověk jako ty, v hlavě mám tvůj mozek, v ústech se mi líně převalují tvá kostrbatá slova a zabodávají se do sebe svými ostrými rohy, proto nejsem schopen ti povědět o něčem Jedinečném.

Když ti řeknu, že čerti nejsou, tak tě podvedu. A když ti řeknu, že existují, taky tě podvedu. Vidíš, jak je to složité, jaký je to nesmysl, příteli můj! Dokonce i o svém polidštění, kterým před deseti dny začal můj pozemský život, ti mohu říci jen málo co srozumitelného. Nejdřív zapomeň na své milované chlupaté, rohaté a okřídlené čerty, kteří chrlí oheň, proměňují hliněné střepy ve zlato a starce ve svůdné mladíky, a když všechno tohle udělají a nažvaní spoustu nesmyslů, rázem mizí ze scény. Zapamatuj si jedno: když chceme navštívit vaši zemi, musíme se polidštit. Proč tomu tak je, se dozvíš až po smrti, a zatím si pamatuj: teď jsem člověk jako ty, nesmrdím jako kozel, ale používám obstojný parfém, můžeš Mi klidně potřást rukou a nemusíš mít strach, že se poškrábeš o mé drápy: stříhám si je stejně jako ty.

Jak k tomu došlo? Velmi… jednoduše. Když jsem zatoužil podívat se na zem, našel jsem si jednoho muže vhodného jako příbytek, osmatřicetiletého Američana, Mr. Henryho Wondergooda, miliardáře, a zabil jsem ho… samozřejmě v noci a beze svědků. Avšak navzdory Mému přiznání Mě nemůžeš pohnat před soud, protože ten Američan je naživu a oba – Já i Wondergood – se ti naráz uctivě klaníme. Prostě mi přenechal svou prázdnou schránku, a to ještě ne celou – k čertu! A vrátit se mohu bohužel jen těmi dveřmi, které vedou ke svobodě i tebe: skrze smrt.

To je to nejdůležitější. Ale i v budoucnu můžeš leccos pochopit, i když mluvit o takových věcech tvými slovy je stejné jako snažit se zastrčit horu do kapsičky u vesty nebo vylít Niagaru náprstkem! Představ si, můj milovaný vládce přírody, že jsi zatoužil být blíže mravencům a zázrakem nebo kouzlem se z tebe stal mravenec, opravdový drobounký mraveneček vláčející vajíčka –, pak snad trochu pocítíš tu propast, která dělí mé bývalé Já od přítomného… ne, je to ještě horší! Byl jsi tónem a stal ses notou na papíře… Ne, ještě daleko horší, ještě daleko horší to je, a žádné srovnání nevypoví o té obrovské propasti, jejíž dno sám ještě nevidím. Nebo snad žádné dno nemá?

Jen si představ: po vyplutí z New Yorku jsem dva dny trpělmořskou nemocí! Pro tebe je to směšné, ty jsi zvyklý válet se ve vlastních blitkách, že? No a Já – Já jsem se v nich válel také, ale vůbec to nebylo k smíchu. Usmál jsem se jen jednou, když jsem si pomyslel, že tohle nejsem já, ale Wondergood, a pronesl jsem:

„Jen do toho, Wondergoode, jen houšť!“

… Je tu ještě jedna otázka, na kterou čekáš odpověď: proč jsem přišel na zem a rozhodl se pro tak nevýhodnou výměnu – ze „všemocného, nesmrtelného pána a vládce“ Satana jsem se proměnil… v tebe? Už Mě nebaví hledat slova, která neexistují, a odpovím ti anglicky, francouzsky, italsky a německy, v jazycích, kterým oba dobře rozumíme: nudil jsem se… v pekle, a tak jsem přišel na zem, abych lhal a hrál.

Co je nuda, dobře víš. Co je to lež, to také, a o hře můžeš mít tak trochu představu ze svých divadel se slavnými herci. Možná, že i ty sám hraješ nějaký malý štěk v parlamentu, doma nebo v kostele? Pak možná pochopíš, co je to potěšení ze hry. Pokud navíc umíš násobilku, vynásob tohle radostné vzrušení a potěšení ze hry libovolným vícemístným číslem a dostaneš moje potěšení, moji hru. Ne, ještě víc! Představ si, že jsi vlna na oceánu, která si pořád hraje a žije jen hrou – třeba tahle, kterou vidím za sklem a která chce zvednout náš Atlantik … Už zase hledám slova a srovnání!

Zkrátka chci hrát. V téhle chvíli jsem ještě neznámý herec, skromný debutant, ale doufám, že se stanu přinejmenším tak slavný jako tvůj Garrick nebo Oldridge – až zahraju to, co chci. Jsem sebevědomý, samolibý, a dokonce snad i ješitný… víš přece, co je to ješitnost: když člověk zatouží po chvále a potlesku alespoň od hlupáků… Dále si troufám tvrdit, že jsem génius – Satan je známý svou troufalostí – jen si představ, že mám po krk pekla, kde všichni ti chlupatí a rohatí šejdíři hrají a lžou skoro stejně dobře jako Já, a že Mi nestačí pekelné vavříny, v nichž pronikavě rozeznávám spoustu nízkého pochlebování a prosté omezenosti. Slyšel jsem o tobě, můj pozemský příteli, že jsi chytrý, poměrně čestný, přiměřeně nedůvěřivý, vnímavý k otázkám věčného umění, a tak špatně hraješ a lžeš, že dokážeš vysoce ocenit hru někoho jiného: ne nadarmo máte tolik velikánů! Tak jsem tady… rozumíš?

Mým jevištěm bude země a nejbližší scénou Řím, kam právě mířím, tohle „věčné“ město, jak se mu tady s hlubokým pochopením pro věčnost a jiné prosté věci říká. Vlastní soubor ještě nemám (nechceš se k němu přidat?), ale věřím, že Osud nebo Náhoda, kterým jsem od nynějška vystaven stejně jako všechno vaše pozemské, ocení mé nezištné úmysly a sešlou Mi v ústrety důstojné partnery… stará Evropa je tak bohatá na talenty! Věřím, že v téhle Evropě najdu i dostatečně vnímavé publikum, aby mi stálo za to pomalovat si ksicht šminkami a vyměnit měkké pekelné střevíce za těžké koturny. Abych pravdu řekl, zpočátku jsem si myslel na Orient, kde někteří mí… krajané už kdysi nikoli bez úspěchu působili, ale Orient je příliš důvěřivý a má zálibu v baletu, stejně jako v jedovatostech, jeho bohové jsou nehorázní, zapáchá chlupatými netvory, tma i světlo jsou tam barbarsky hrubé a příliš ostré, než aby takovému jemnému umělci, jako jsem Já, stálo za to vstoupit do takového těsného a páchnoucího cirkusu. Ach, můj příteli, jsem tak ješitný, že i tenhle Deník začínám psát s tajným úmyslem tě nadchnout… dokonce i svou ubohostí v roli Hledače slov a přirovnání. Doufám, že nezneužiješ mé upřímnosti a nepřestaneš Mi věřit?

Máš ještě nějaké otázky? O hře samotné nic nevím, napíše ji stejný impresário, který přivede herce – Osud; a Já budu pro začátek hrát skromnou roli muže, který si natolik zamiloval lidi, že jim chce dát vše – duši i peníze. Nezapomněl jsi snad, že jsem miliardář? Mám tři miliardy. To je dost na jedno působivé představení, že? Zbývá už jen jedna drobnost, abych mohl dokončit tuhle stránku.

Cestuje se Mnou a můj osud sdílí Jistý Erwin Toppi, můj tajemník, velmi úctyhodná osoba v černém tříčtvrtečním kabátě a cylindru, s povislým nosem připomínajícím nezralou hrušku a s vyholenou pastorskou tváří. Nepřekvapilo by Mě, kdyby měl v kapse cestovní modlitební knížku. Můj Toppi se objevil na zemi odtamtud, tedy z pekla, a stejným způsobem jako Já: také se polidštil a zdá se, že s úspěchem – tomuhle povaleči houpání lodi vůbec nevadí. Zřejmě i na mořskou nemoc musí mít člověk trochu rozumu, ale můj Toppi je nebetyčně hloupý – dokonce i na pozemské poměry. Navíc je hrubý a dává rady. Už teď Mě trochu mrzí, že jsem si z našich bohatých zásob dobytka nevybral lepší hovado, ale uchvátila Mě jeho poctivost a jistá obeznámenost se zemí: bylo jaksi příjemnější začít tuhle procházku s protřelým druhem, který se tu vyzná. Kdysi, před dávnými časy, na sebe vzal lidskou podobu a natolik ho uchvátily náboženské myšlenky, že – jen si to představ! – vstoupil do františkánského kláštera, žil tam až do vysokého stáří a skonal pokojně jako bratr Vincent. Věřící dodnes uctívají jeho ostatky – pro hloupého čerta to nebyla špatná kariéra! – a teď je tu znovu se Mnou a už větří vůni kadidla: nepotlačitelný zvyk! Myslím, že si ho oblíbíš.

A teď už dost. Jdi pryč, příteli. Chci být sám. Rozčiluje Mě tvůj fádní odraz, který jsem vyvolal na téhle scéně, chci být sám, nebo jen s tím podvodníkem Wondergoodem, který Mi odevzdal svou schránku a který Mne v čemsi podfoukl. Moře je klidné, už se Mi nezvedá žaludek jako v těch prokletých dnech, ale něčeho se bojím. Já se bojím! Asi Mě děsí ta tma, které se říká noc a která se snáší nad oceánem: tady je ještě světlo ze žárovek, ale za tenkým bokem lodi je strašlivá tma, proti níž jsou Moje oči zcela bezmocné. Beztak jsou to bezcenná, hloupá zrcadla, která dokáží jen odrážet obraz, ale ve tmě ztrácejí i tuhle ubohou schopnost. Samozřejmě, že si i na tmu zvyknu, jako jsem si už zvykl na mnoho věcí, ale teď Mě děsí pomyšlení, že stačí otočit vypínačem a obklopí Mě ta slepá, vždy připravená tma. Odkud se bere?

Jak jsou stateční s těmi svými matnými zrcátky –, nic nevidí, tak prostě řeknou: je tu tma, musíme rozsvítit! Pak sami zhasnou a usnou. Dívám se na ty odvážlivce trochu překvapeně, byť s chladem a… jsem nadšen. Nebo je snad pro strach potřeba mít tak obrovský rozum, jako mám Já? Ty přece nejsi takový zbabělec, Wondergoode, vždycky jsi měl pověst ostříleného a světa znalého člověka!

Na jeden okamžik svého polidštění si nemohu vzpomenout bez hrůzy: když jsem poprvé uslyšel tlukot svého srdce. Ten zřetelný, hlasitý, odpočítávající zvuk, který tolik mluvil o smrti i o životě, Mě ohromil nepoznaným strachem a rozrušením. Lidé strkají počitadla, kam je napadne, ale jak mohou nosit ve své vlastní hrudi tohle počitadlo, které s rychlostí eskamotéra odpočítává vteřiny života?

V první chvíli jsem chtěl vykřiknout a okamžitě se vrhnout dolů, dokud jsem si na život ještě nezvykl, ale pohlédl jsem na Toppiho a ten znovuzrozený hlupák si klidně rukávem kabátu čistil cylindr. Rozesmál jsem se a zavolal na něj:

„Toppi! Kartáč!“

Pucovali jsme se oba, zatímco počitadlo v mé hrudi počítalo, kolik vteřin to trvalo, a přišlo mi, že si něco přidalo. Když jsem pak poslouchal jeho neodbytný tikot, přemýšlel jsem: Nestihnu to! Co že nestihnu? To jsem sám nevěděl, ale celé dva dny jsem s šíleným spěchem pil, jedl, dokonce i spal, protože počitadlo nikdy nespí, zatímco Já ležím jako mrtvola a chrápu!

Teď už nikam nespěchám. Vím, že všechno stihnu, mé vteřiny se mi zdají nevyčerpatelné, ale mé počitadlo je čímsi rozrušeno a tluče jak opilý voják do bubnu. Jak to, že jsou tyhle krátké vteřinky, které teď odpočítává, považovány za rovnocenné těm dlouhým? To je zlodějina. Já, čestný občan Spojených států a obchodník, protestuji!

Není mi dobře. Teď bych nepohrdnul ani přítelem, mít přátele je nejspíš dobrá věc. Ach! Ale Já jsem v celém vesmíru sám!

7. února 1914
Řím, hotel Internacional

Pokaždé se vztekám, když musím vzít policajtský pendrek a zjednat pořádek ve vlastní hlavě: fakta vpravo! myšlenky vlevo! nálady čelem vzad! – uvolněte cestu Jeho Veličenstvu Vědomí, které se sotva belhá o berlích. Jinak to nejde, nebo by nastala vzpoura, pozdvižení, zmatek a chaos. Tak tedy – dodržovat pořádek, pánové fakta a dámy myšlenky! Začínám.

Noc. Tma. Vzduch je příjemný, teplý a něčím voní. Toppi ho vdechuje s požitkem a říká, že tohle je Itálie. Náš rychlík se blíží k Římu, jsme uvelebeni na měkkých sedačkách, když vtom – řach! – a všechno se hroutí: vlak zešílel a vykolejil. Beze studu se přiznávám – nejsem žádný hrdina! – že v záchvatu hrůzy na Mě šly mdloby. Vypadla elektřina, a když jsem namáhavě vylezl z nějakého temného kouta, kam Mě to odhodilo, úplně jsem zapomněl, kde je východ. Všude byly jen stěny, kouty, něco Mě píchalo, třáslo se Mnou a tiše na Mě sahalo. A to všechno potmě! Najednou jsem šlápl na mrtvolu, přímo do obličeje; teprve později jsem se dozvěděl, že to byl můj sluha George, který byl na místě mrtvý. Vykřikl jsem a vtom Mě můj nezranitelný Toppi zachránil: popadl Mě za ruku a odtáhl k otevřenému oknu, protože oba východy byly zničené a zatarasené troskami. Skočil jsem na zem, ale Toppi se tam nějak zdržel; třásla se Mi kolena, při dýchání jsem sténal, a on se stále neobjevoval, tak jsem začal křičet.

Najednou se vyklonil z okna:

„Proč křičíte? Hledám naše klobouky a vaši aktovku.“

A opravdu: zakrátko Mi podal klobouk a pak sám vylezl v cylindru a s aktovkou. Rozesmál jsem se a zvolal:

„Člověče, zapomněl jsi tam deštník!“

Jenže ten starý kašpar neměl smysl pro humor a naprosto vážně Mi odpověděl:

„Deštník přece nenosím. Víte, že náš George je mrtvý a kuchař také?“

Takže ta zdechlina, která necítila botu ve tváři, byl náš George! Zase se Mě zmocnil strach a najednou jsem uslyšel sténání, divoké kvílení, výkřiky a jekot, všechny ty zvuky, které vydává hrdina, když je rozdrcen: předtím jsem byl jako hluchý a nic jsem neslyšel. Vagony se vznítily, objevil se oheň a kouř, ranění začali křičet ještě víc a Já nečekal, až mě žár dostihne, a jako šílený jsem prchal do polí. To byly dostihy!

Naštěstí mírné kopce římské Kampánie jsou pro takový sport velmi příhodné a Já nebyl nejhorší závodník. Až jsem se zadýchaně svalil na nějakém kopci, kde nebylo nic vidět ani slyšet, jen daleko vzadu dusal Toppi. Ale co je to za hroznou věc, to srdce! Měl jsem ho až v krku, snad bych ho mohl i vyplivnout. Nemohl jsem popadnout dech, tak jsem se schoulil a přitiskl tvář k zemi – byla chladná, tvrdá a klidná, zalíbila se Mi v té chvíli, jako by Mi navrátila dech a srdce dala zpět na jeho místo – ulevilo se Mi. Hvězdy na nebeské výši byly klidné… Proč by se znepokojovaly? Jich se to netýká. Svítí a slaví si na věčném plese. Země, oděná do tmy, mi na tom jasném plese připadala jako okouzlující neznámá v černé masce. (Zdá se Mi, že jsem to vyjádřil docela pěkně, musíš být spokojen, můj čtenáři: styl a způsoby se mi zdokonalují!)

Políbil jsem Toppiho na temeno – ty, co miluju, líbám na temeno –, a pronesl jsem:

„Toppi, polidštil ses velmi dobře. Vážím si tě. Ale co budeme dělat dál? Támhleta světla – to je Řím? To je pěkně daleko!“

„Ano, to je Řím,“ potvrdil Toppi a zvedl ruku. „Slyšíte to pískání!“

Ozývalo se odtamtud dlouhé a sténavé pískání lokomotiv; znělo to výstražně.

„Pískají,“ řekl jsem a zasmál se.

„Pískají,“ zopakoval Toppi a ušklíbl se. Neumí se smát.

Zase jsem se začal cítit špatně. Zmocnila se Mě zimnice, podivný stesk a brnění přímo u kořene jazyka. Bylo Mi zle z té zdechliny, na kterou jsem šlápl, a chtěl jsem se otřepat jako pes po koupání. Pochop, bylo to poprvé, co jsem uviděl a ucítil tvou mrtvolu, milý čtenáři, a nelíbilo se Mi to, promiň. Proč nic nenamítal, když jsem mu šlápl do obličeje? George měl mladou krásnou tvář a vždycky se choval důstojně. Jen si představ, že by se ti do obličeje zabořila těžká noha – byl bys zticha?

Ale k věci! Do Říma jsme se nevydali, ale vyrazili jsme hledat nocleh u dobrých lidí někde poblíž. Šli jsme dlouho. Byli jsme unavení. Měli jsme žízeň – ach, jak my se potřebovali napít! A nyní mi dovol, abych ti představil svého nového přítele, signora Thomase Magnuse a jeho krásnou dceru Marii.

Zpočátku to bylo slabě blikající světlo, které „volalo znaveného pocestného“. Zblízka to byl malý osamělý domek, jehož bílé zdi sotva prosvítaly houštinou vysokých tmavých cypřišů a ještě čehosi. Svítilo se jen v jednom okně, ostatní zakrývaly okenice. Kamenná zeď, železná mříž, pevné dveře. A všude ticho. Na první pohled to bylo jaksi podezřelé. Toppi zaklepal – ticho. Já jsem dlouho klepal – ticho. A nakonec se zpoza železných dveří přísný hlas zeptal:

„Kdo jste? Co chcete?“

Můj statečný Toppi měl sucho v ústech a sotva vládl jazykem, když vyprávěl o neštěstí a našem útěku, mluvil dlouho – pak zařinčel železný zámek a dveře se otevřely. Následovali jsme přísného a mlčenlivého neznámého muže do domu, prošli jsme několika tmavými a tichými místnostmi, vystoupali po vrzajících schodech a vstoupili do osvětleného pokoje, zřejmě cizincovy pracovny. Bylo tam světlo a mnoho knih, jedna otevřená ležela na stole pod nízkou lampou se zeleným stínítkem. Její světlo jsme zpozorovali v polích. Ale udivilo Mě ticho, které panovalo v domě: sice ještě nebylo tak pozdě, přesto nebyl slyšet žádný šramot, hlas ani zvuk.

„Posaďte se.“

Posadili jsme se a vyčerpaný Toppi znovu začal vyprávět náš příběh, avšak podivný hostitel ho lhostejně přerušil:

„Ano, je to neštěstí. Na naší železnici se to stává často. Bylo mnoho obětí?“

Toppi něco zadrmolil a hostitel, který ho poslouchal jen napůl, vytáhl z kapsy revolver, schoval ho do stolu a lhostejně utrousil:

„Tohle není zrovna klidný kraj. Nu což, vítejte a zůstaňte.“

Poprvé zvedl tmavé, matné, velké a ponuré oči a pozorně si Mě a Toppiho prohlédl od hlavy až k patě jako nějakou kuriozitu v muzeu. Byl to drzý a neslušný pohled, a tak jsem vstal.

„Obávám se, že jsme tu zbyteční, signore, a…“

Ale on Mě klidným a poněkud výsměšným gestem zastavil.

„Nesmysl. Zůstaňte. Hned vám přinesu víno a něco k jídlu. Služebná chodí jen přes den, takže vás obsloužím sám. Umyjte se a osvěžte se, tady za dveřmi je koupelna, já zatím dojdu pro víno. A nijak se neostýchejte.“

Zatímco jsme popíjeli a jedli – je pravda, že s lačností –, nevlídný hostitel si četl knihu, jako by v místnosti nikdo jiný nebyl, jako by Toppi nemlaskal, ale jenom nějaký pes ohryzával kost. Teprve teď jsem si ho dobře prohlédl. Byl vysoký a urostlý skoro jako Já, obličej měl bledý, jakoby unavený, a loupežnický plnovous černý jako dehet. Ale čelo měl vysoké, inteligentní a nos… jak se tomu říká? Zase už hledám přirovnání! Jeho nos byl jako celá kniha o velkém, vášnivém, neobyčejném a skrytém životě. Byl krásný, jemně vymodelovaný, jako by ani nebyl z masa a chrupavek, ale… – jak jen to říct? – z myšlenek a jakýchsi troufalých přání. Zřejmě to byl také kurážný člověk. Nejvíc Mě však ohromily jeho ruce: hodně velké, hodně bílé a klidné. Proč Mě tak ohromily, to nevím, ale z ničeho nic jsem si pomyslel: to je dobře, že to nejsou ploutve! To je moc dobře, že to nejsou chapadla! To je dobře a s podivem, že mají přesně deset prstů; přesně deset štíhlých, zlých a chytrých šejdířů!

Zdvořile jsem pronesl:

„Děkuji vám, signore…“

„Jmenuji se Magnus. Thomas Magnus. Dejte si ještě víno. Jste Američané?“

Čekal jsem, až Mě Toppi podle anglického zvyku představí, a díval jsem se na Magnuse. Jen negramotné hovado, které nečte anglické, francouzské ani italské noviny, by nevědělo, kdo jsem!

„Mr. Henry Wondergood z Illinois a jeho tajemník Erwin Toppi, váš nejpokornější služebník. Ano, jsme občané Spojených států.“

Ten starý šašek pronesl svou tirádu s patřičnou hrdostí a Magnus – ano – nepatrně sebou trhnul. Miliardy, příteli, miliardy! Dlouze a upřeně se na Mě podíval:

„Mr. Wondergood? Henry Wondergood? Nejste to vy, pane, ten americký miliardář, který chce obšťastnit lidstvo svými miliardami?“

Skromně jsem pohodil hlavou:

„Yes, to jsem Já.“

Toppi rovněž pohodil hlavou a potvrdil to… osel:

„Yes, to jsme my.“

Magnus se nám oběma uklonil a s drzou jízlivostí dodal:

„Lidstvo vás očekává, Mr. Wondergood. A podle římských novin soudím, že se vás nemůže dočkat! Musím se vám omluvit za tu skromnou večeři: nevěděl jsem…“

S velkolepou přímočarostí jsem popadl jeho velkou, podivně horkou ruku a pevně, po americku, jí potřásl:

„Nechte toho, signore Magnusi! Než jsem se stal miliardářem, byl jsem pasákem vepřů a vy jste upřímný, čestný a ušlechtilý gentleman, kterému s úctou tisknu ruku. Zatraceně, žádná lidská tvář ve Mně ještě nevzbudila… takové sympatie jako ta vaše!“

Na to Magnus řekl…

Magnus nic neřekl! Ne, takhle to nejde: Já jsem řekl, on řekl  – ta zatracená posloupnost ve Mně ubijí inspiraci, dělá ze Mě průměrného romanopisce z bulvárních novin a lžu jak člověk bez talentu. Mám pět smyslů, jsem celý člověk a vykládám jenom o tom, co jsem slyšel! Ale co zrak? Věř Mi, že nezahálel. A stejně jsem vnímal zemi, Itálii, svou vlastní existenci, kterou jsem pocítil s novou a sladkou silou. Myslíš snad, že jsem jen poslouchal chytrého Thomase Magnuse? Mluví a Já se dívám, rozumím, odpovídám, ale říkám Si: jak krásně voní země a tráva v Kampánii! Také jsem se snažil vcítit do celého domu (říká se to tak?), do jeho skrytých, tichých pokojů; připadal Mi tajemný. A s každou minutou jsem byl víc a víc rád, že jsem naživu, mluvím a můžu ještě dlouho hrát… a najednou se Mi začalo líbit, že jsem – člověk!

Vzpomínám si, že jsem najednou Magnusovi podal svou vizitku: Henry Wondergood. Podivil se a nerozuměl tomu, ale zdvořile položil vizitku na stůl a Já jsem zatoužil políbit ho na temeno: za jeho zdvořilost, za to, že je člověk – a že Já jsem také člověk. Taky se Mi moc líbila moje noha ve žluté polobotce, tak jsem s ní nenápadně pohupoval: ať se ta krásná lidská americká noha pohoupe! Ten večer jsem byl nějaký přecitlivělý! Dokonce jsem měl chuť dát se do pláče: podívat se svému společníkovi přímo do očí a vymáčknout ze svých otevřených, láskyplných a laskavých očí dvě slzy. Možná že jsem to dokonce udělal a v nose Mě příjemně zaštípalo, jako když se člověk napije limonády. A jak jsem si všiml, na Magnuse udělaly moje dvě slzičky úžasný dojem.

Ale Toppi!… Zatímco jsem prožíval tuhle úžasnou báseň polidštění a slzel jsem, spal tvrdě jako pařez za stolem, u kterého seděl. Nepolidštil se až moc? Chtěl jsem se rozčílit, ale Magnus Mě zadržel:

„Je rozrušený a unavený, Mr. Wondergood.“

Už bylo stejně pozdě. Vášnivě jsme s Magnusem rozmlouvali a přeli se už dvě hodiny, když se to s Toppim stalo. Poslal jsem ho do postele a ještě dlouho jsme popíjeli víno a povídali si. Víno jsem pil více Já, Magnus byl zdrženlivý, skoro zasmušilý, a Mně se čím dál víc líbila ta jeho přísná, chvílemi dokonce zlá a uzavřená tvář. Říkal:

„Nepochybuji o vašem altruistickém nadšení, Mr. Wondergood. Ale nevěřím, že byste vy, rozumný a schopný … snad i trochu chladný muž, jak se mi zdá, mohl do svých peněz vkládat nějaké vážné naděje…“

„Tři miliardy, to je obrovská síla, Magnusi!“

„Ano, ty tři miliardy jsou obrovská síla,“ souhlasil tiše a neochotně, „ale co s nimi zmůžete?“

Zasmál jsem se:

„Chcete tím nejspíš říct: co si s nimi počne ten hloupý Američan, bývalý pasáček vepřů, který se v prasatech vyzná lépe než v lidech?“

„Jedno poznání provází druhé.“

„Ten potrhlý filantrop, kterému zlato zatemnilo mozek jako mléko kojící ženský? No ovšem, co s nimi nadělá? Postaví další univerzitu v Chicagu? Další chudobinec v San Franciscu? Další humánní vězení v New Yorku?“

„To poslední by bylo pro lidstvo skutečným požehnáním. Nedívejte se na mě tak vyčítavě, Mr. Wondergood: vůbec si nedělám legraci, ve mně nenajdete tu… bezmeznou lásku k lidem, která tak jasně vyzařuje z vás.“

Nepokrytě se Mi vysmíval, ale Mně ho bylo tak líto: nemilovat lidi! Nešťastný Magnus, tak rád bych ho políbil na temeno! Nemilovat lidi!

„Ano, nemám je rád,“ řekl Magnus. „Ale jsem rád, že nechcete jít stejnou stereotypní cestou jako všichni američtí filantropové. Vaše miliardy…“

„Tři miliardy, Magnusi! S takovými penězi se dá založit nový stát…“

„Opravdu?!“

„Nebo zničit starý. Za tohle zlato, Magnusi, je možné rozpoutat válku, revoluci…“

„Opravdu?“

Přece jen se Mi ho podařilo ohromit: jeho velká bílá ruka sebou nepatrně trhla a v temných očích se mu mihnul záblesk úcty: Wondergoode, nejsi tak hloupý, jak jsem si zprvu myslel! Vstal, prošel se po pokoji, postavil se přede Mne a posměšně se Mě příkře zeptal:

„A vy snad přesně víte, co to vaše lidstvo potřebuje: vytvoření nového státu, nebo zničení starého? Válku, nebo mír? Revoluce, nebo klid? Kdo jste, Mr. Wondergood z Illinoisu, že si troufáte řešit takové otázky? Mýlil jsem se: postavte chudobinec a univerzitu v Chicagu, to bude… bezpečnější.“

Líbila se mi jeho drzost! Skromně jsem sklonil hlavu a řekl:

„Máte pravdu, signore Magnusi. Kdo jsem já, Henry Wondergood, abych řešil takové otázky? Ale já je neřeším. Jenom je pokládám a hledám odpověď, hledám odpověď a člověka, který Mi ji dá. Jsem nevzdělaný hlupák, nečetl jsem pořádně žádnou knihu kromě účetní, a tady vidím knih spoustu. Jste misantrop, Magnusi, jste příliš velkým Evropanem na to, abyste nebyl ve všem lehce zklamaný, ale my, mladá Amerika, věříme v lidi. Člověka je třeba tvořit! Vy v Evropě jste špatní tvůrci a stvořili jste špatného člověka, my stvoříme dobrého. Omlouvám se za hrubost: zatímco dřív jsem já, Henry Wondergood, pěstoval jenom prasata a hrdě můžu říct, že moje prasata mají tolik řádů a metálů jako feldmaršál Moltke, teď chci pěstovat lidi…“

Magnus se ušklíbnul:

„Jste evangelický alchymista, Wondergoode: chcete proměnit olovo ve zlato!“

„Ano, chci vyrábět zlato a hledat kámen mudrců. Ale copak jste ho ještě nenašli? Našli, jenom nevíte, jak ho používat: je to láska. Ach, Magnusi, sám ještě nevím, co budu dělat, ale mé plány jsou velkolepé a… majestátní, řekl bych, nebýt vašeho misantropického úsměvu. Uvěřte v člověka, Magnusi, pomozte Mi! Vy víte, co člověk potřebuje.“

Chladně a nevlídně zopakoval:

„Potřebuje vězení a popraviště.“

Rozhořčeně jsem zvolal (rozhořčení se Mi obzvlášť daří):

„Pomlouváte sám sebe, Magnusi! Vidím, že jste prožil nějaké neštěstí, možná zradu a…“

„Přestaňte, Wondergoode! Nikdy nemluvím o sobě a nemám rád, když o mně mluví jiní. Stačí, když vám řeknu, že jste po čtyřech letech první, kdo narušil mou samotu, a to… díky náhodě. Nemám rád lidi.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Satanův deník.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.