Přeložila Jana Ovská

FRA BLOKKEN

Copyright © Jonas T. Bengtsson, 2020

Published by agreement with Salomonsson Agency

Translation © Jana Ovská, 2021

ISBN 978-80-207-2055-9

Věnováno Line-Marii

DANNY

Než se Danny dostal do vězení, nerad posiloval lýtka. Do posilovny chodil jen zřídka, a když už se tam dokopal, tak jedině kvůli nadloktím, ramenům a hrudníku. Kvůli svalům, které vypadají dobře v tričku. Ale rozhodně ne kvůli nohám, kvůli těm nikdy.

Ale ve vězení nic jiného na práci není, tak teď Danny posiluje lýtka. Zasraný, pitomý lýtka.

V tuhle denní dobu je posilovna skoro prázdná. Je tu jen on a Ahmed, který heká pod činkami. Takhle to Dannymu vyhovuje.

Proto ho naštve, když se otevřou dveře.

Jsou tři. Všichni to jsou rockeři s nízkou šarží z Vestegnen, pokud se tedy Danny nemýlí.

Rockeři se rychle rozhlédnou, přejdou místností, paže daleko od těla, jako by chtěli vypadat větší. Zastaví se a podívají se na Ahmeda, který leží úplně nechráněný pod činkami, zcela soustředěný na sto kilo, které zvedá ke stropu, takže ani neslyší otevírající se dveře. Měli by to rychle odbýt, ale jsou přece tak zasraně cool a potřebují si to mezi sebou připomenout. Mají potřebu krátké předehry, než dojde na násilí.

Ten uprostřed řekne: „Ahmede, je načase vyrovnat účty.“

Prostě to řekne. Kdyby drželi huby, asi by si Danny dál posiloval lýtka. Protože tohle se ho netýká, vůbec se ho to netýká. Aniž by nad tím přemýšlel, přece jen z posilovacího stroje sleze. Jde ke stojanu na závaží, nejdřív vezme do ruky jedno pětikilové a potěžká ho, pak si vybere tříkilové. Kdyby se teď hoši podívali Dannyho směrem, viděli by, že se usmívá.

Jeden z nich zrovna říká něco jako „Ahmed potřebuje za vyučenou“, a vtom ho Danny praští do zátylku. Ozve se stejný zvuk, jako když poklepete na meloun, jestli už je zralý. Rocker vedle něj zareaguje, ale trochu pomalu, Danny už se zase napřahuje a trefí ho závažím doprostřed obličeje, schytají to zuby a pravděpodobně i nos.

Už zbývá jen jeden. Kluk, co neměl příležitost říct něco drsného. Danny odhodí závaží, chce mu dát šanci na pořádný zápas. Všechno by teď mělo být víceméně vyrovnané. Danny zná jejich klub, ví, že mají tvrdé náborové rituály. Kluk by měl být na takovou situaci dobře a důkladně připravený. Přesto se mu třese dolní ret. Danny ho kopne do břicha, kluk sklouzne přes stojan a narazí do zdi. Když se zvedá, Danny ho znovu kopne, tentokrát do hlavy.

A je konec a Danny jen kouká, všechno se odehrálo moc rychle. Lituje, že sáhl po závaží.

„Díky,“ řekne Ahmed. Danny pokrčí rameny.

„Dej mi svoje tričko.“

Danny neví. Říká si, že už pro něj udělal dost.

„Máš na něm krev.“

Danny se na sebe podívá, Ahmed má pravdu. Ne moc, ale jsou na něm fleky, zatím červené, ale brzy zhnědnou.

„Aby to nebylo na tebe,“ řekne Ahmed. „Řeknu, že šlo o sebeobranu.“

„Jednoho jsem praštil zezadu do hlavy.“

„Pořád žije.“

Podívají se na rockera ležícího na podlaze. Má zavřené oči, ale trochu poškubává nohou.

Danny na Ahmeda kývne. Ti bílí kluci budou držet hubu nebo budou tvrdit, že je napadlo nejmíň osm hnědých kluků. A vězení nebude volat kriminálku z Miami, aby zjistila, co se stalo.

Danny a Ahmed si vymění trička, mají víceméně stejnou velikost. Danny dostane tričko Bullrot, které voní silně po parfému.

Otře si ruce, má na nich jen několik skvrn od krve.

„Máš to u mě,“ řekne Ahmed.

„Můžeš mi koupit jabko.“

Danny odejde. Ne moc rychle, ne moc pomalu. Jako náhodný vězeň v jednom z dánských státních vězení, který si byl zatrénovat, nakrátko ostříhaný idiot s ošklivým podomácku dělaným tetováním, chlap, co neudělal nic špatného, aspoň teda dneska ne. Pískal by si, kdyby to nevypadalo podezřele.

Danny jí ravioly z konzervy. Teda ne přímo z konzervy, její obsah dokonce chvilku pobyl v mikrovlnce. Má přece trochu styl. Jako ve většině dánských věznic si vězni připravují jídlo sami. Nakupují u prodavače v oddělení H, kde jsou všechny ceny o hodně vyšší než na druhé straně zdi. Kdo říká, že zločiny se nevyplácí?

Danny sedí v jídelně spolu s nešťastným islandským vrahem Haukurem a s Gertem, který byl učitelem zeměpisu, než uškrtil manželku. Tohle je opravdové vězení, ne takové to pro muže, kteří zpronevěřili peníze nebo jen za celý život špatně vyhodnotili jednu situaci, „tolik jsem toho nevypil, a vždyť nová auta jezdí skoro sama“. Ne, opravdové vězení, s mřížemi na oknech a vysokými zdmi s ostnatým drátem. A tohle je drsné oddělení. Tady sedí ti nebezpeční. Ti, které je dobře držet dál od vězňů, u nichž je ještě trocha naděje. Gert i Haukur mohli mít víc štěstí a skončit někde jinde, ale Danny patří bezpochyby právě sem.

„Tak to konečně přišlo,“ řekne Haukur a Gert přitaká svým malým odměřeným pokývnutím.

„Co přišlo?“ ptá se Danny.

„Válka gangů, konečně je to tady.“

„Jaká válka gangů?“

„Do prdele, ty víš vážně hovno.“

Haukur má pravdu. Danny nemá ani páru, kdo je premiérem, a není si ani jistý, který je rok. Trest si lze odsedět dvojím způsobem. Buď sledujete, co se děje venku, navštěvují vás ti, kteří vás navštěvovat chtějí. Připravujete se na den, kdy budete moct vyjít branou ven. Nebo žijete v ponorce, potopení až na mořské dno. Tam sedí Danny.

Haukur mu vypráví, že to začalo asi před měsícem. Kluci z Nørrebro a rockeři z Vestegnen začali po sobě střílet. Jako vždycky když jde o drogy a teritorium.

„A teď se dostala válka gangů i sem,“ řekne Haukur.

„A to jako proč?“

„Tři z těch drsnejch hochů odnesli na ošetřovnu. A Ahmed frčel rovnou na samotku.“

„A nemyslíš, že to byla jen zlatá brána otevřená, která se pokazila?“

Haukur se rozesměje, trochu moc nahlas. Zvuk svého smíchu poslouchá rád. Chce si udržet dobrou náladu. Je křesťan a někde v Bibli stojí, že člověk nemá zoufat. Haukur přišel do Dánska zamilovaný do dívky s velkými prsy a malou prdelkou, a pak, když to nevyšlo, se zamiloval do dánských nízkých cen tvrdého chlastu. Haukur si nepamatuje na chlapíka, kterého zabil, vůbec si nepamatuje, že ho zmlátil do kuličky masa a kostí. Přesto kvůli tomu nemůže v noci usnout. V tomhle jsou Danny a on rozdílní. Jak zabil Gert manželku, to Danny neví. Gert toho moc nenamluví. Většinou neříká nic. Musíte se ho zeptat přímo, ale Danny zas tak často nepotřebuje vědět, kde leží Andorra.

„Proč skončil Ahmed na samotce?“ zeptá se Danny a cvičí se, až ho budou vyslýchat strážní. Buď člověk drží zobák, nebo se zamotá do hrozně hloupých otázek, až jsou zcela vyčerpaní a vzdají to.

„Řídí Nørrebro,“ řekne Haukur. „To přece víš.“

„Co myslíš tím, že ‚řídí‘ Nørrebro?“

Haukur se na něj podívá, rozesměje se. „Ty jsi samá sračka, Danny.“

Danny se vrátí ke svým raviolám, zapomene, kdy je dal ohřívat. Většina moučných polštářků se roztrhla a náplň se vyvalila ven.

„Budeš to jíst?“ zeptá se Haukur.

„Chceš to?“

„Ne, proboha, už na pohled je to dost hnusný.“

Haukur se ho nebojí. To se možná Dannymu na něm líbí. Připadá mu nemožné, aby se Haukur někoho bál. Už se takhle narodil. Bojí se boha a moře, ale ostatních lidí ne. Haukur je takový malý obr s přirozeně velkými svaly, které pocházejí od mnoha generací těch, kteří se klouzali po prknech na moři, aniž zvedali nohy.

„Tak tobě se nelíbí pohled na moje jídlo?“ řekne Danny.

„Tvoje jídlo vypadá jako hovno nějakýho feťáka.“

„Ty jsi ze země, kde se jedí ovčí hlavy, a máš problém s mým jídlem?“

Už takovýhle rozhovor vedli hodněkrát, jako stálý rituál, aby jim utíkal čas. Pravděpodobně by pokračovali dalších deset minut, kdyby je nepřerušil Gert.

„Dejte mi každý dvacku,“ řekne.

Tenhle týden je to poprvé, co ho Danny slyší promluvit.

„Já vám zítra udělám pořádnou sekanou,“ řekne Gert.

Je devět hodin, dveře se zamknou, kov zazvoní o kov. Sám v cele, zavřený až do dalšího rána. To se Dannymu vždycky líbilo.

Na svých sedmi čtverečních metrech toho moc nemá. Starou televizi, kterou téměř nezapíná. Trochu oblečení. Kartáček a pastu. Má sněhovou kouli s Malou mořskou vílou. Stála v cele, už když se tam nastěhoval. Vyrobena v Číně. Je ošklivá a levná, namalovaná nějakým upracovaným dítětem, oči má udělané nakřivo, ledabyle. Vypadá, jako by trpěla Downovým syndromem.

Dělá mu v noci společnost.

„To nebylo zrovna chytrý,“ řekne Danny své malé dámě. Dívá se na něj nespokojeně. Jedno z pravidel ve vězení je nevměšovat se do něčeho, co se vás netýká. A už vůbec ne do války gangů.

Danny zatřepe sněhovou koulí, takže se malé bílé plastové vločky snesou na vílu. To se jí líbí.

Danny pracuje ve vězeňské truhlárně. Vyrábějí vysoké dřevěné židle pro děti. Neuvěřitelně drahé, ale když lidi vidí cedulku Vyrobeno v Dánsku, nevadí jim si trochu připlatit. Nevědí, že vězni berou jen deset korun na hodinu ani co by Flemming, který tak zručně přidělává dřevěné tyčky na sedátka, udělal jejich dětem, kdyby dostal příležitost.

Dnes Danny pracuje na poslední fázi procesu. Natírá židle. Není na manuální práce zrovna zručný. Není rozený řemeslník, který najde práci hned, jak vyleze z vězení – protože to tak umí se dřevem, s dětmi, se psy, the love of a good woman. Danny není dobrý na nic. Jenom to už prostě dělá dost dlouho. Spoustu židlí zkazil a musel začít od začátku.

Natírá na dřevo tenké vrstvy laku. Malé bublinky popraskají a Danny přidá další vrstvu, mokré na mokré. Pak zahlédne koutkem oka dva bachaře, jdou směrem k němu. Danny se tváří jakoby nic, prostě pokračuje v práci.

„Danny,“ řekne jeden z nich.

Danny to trochu protahuje, než vzhlédne.

„Jørgensen chce s tebou mluvit.“

Danny naposledy přetře dřevo štětcem. Co nejpomaleji, jak to jen jde. Pak opatrně zavře víko plechovky s lakem, velice důkladně pere štětec a doufá, že je to štve.

Prochází s bachaři vězením. Jdou pomaleji, než se obvykle chodí. Tempem, které bachaře upokojuje a dává jim pocit, že mají vše pod kontrolou. Jsou to krotitelé lvů, místo stoličky a biče mají obušky a pepřové spreje.

Dneska nemá Danny chuť si s nimi hrát, testovat je, protože musí myslet na jiné věci. Dal si ho zavolat Jørgensen, a to není dobré. To sakra vůbec není dobré.

Jørgensen je vězeňský ředitel ze staré školy. Je to chlap, který kafe pije černé a sýr má rád pěkně vyzrálý. Někde venku má svou ženušku, v neděli si dává ke kafi sušenky a práci si netahá domů. Má za úkol udržet vězně naživu a za mřížemi a to dělá, bez naděje, že z nich udělá lepší lidi. To Danny ví, takže mu je taky jasné, že Jørgensen by ho nepožádal, aby mu přišel pomoct s návrhy na volnočasové aktivity pro vězně nebo s přípravou muzikálu Sound of Music s vězeňským pěveckým sborem. Ne, to opravdu může znamenat jen něco zlého, že ho teď volají do Jørgensenovy kanceláře. Jeden z rockerů z posilovny třeba je po smrti, to je jedna z možností. Danny se s tím závažím možná příliš rozohnil, nebo si Ahmed zatančil malý blízkovýchodní taneček na jejich hlavách, když Danny odešel.

Bachaři ho dovedou do Jørgensenovy kanceláře, do místnosti s nízkým stropem, zařízené stejně jako zbytek vězení někdy v osmdesátých letech. Danny se posadí, bachaři se postaví za něj, Jørgensen je podrážděným mávnutím pošle pryč. Zůstanou v místnosti sami. Před Jørgensenem leží desky. Danny nevidí, co je na nich napsáno, ale jsou tlusté. Odhaduje, že se jedná o jeho složku.

„Nerozumím tomu,“ řekne Jørgensen a zavrtí hlavou. „Prostě tomu nerozumím.“

Danny ví, kam tohle směřuje. Když byl mladší, přednášky

„Nerozumím tomu“ se mu dostávalo často. Jako: „Nerozumím tomu, proč prostě nepřijmeš naši nabídku, proč nemůžeš přestat dělat bordel. A chovat se pořádně.“ Přesto ho udiví, že to přichází teď. Za pár měsíců mu bude třicet. Byl kriminálním živlem od té doby, co začal lézt po čtyřech, na pískovišti dealoval kostky na hraní a vymáhal výpalné.

Jørgensen znovu vzdychne. Jako další přicházívá taková hra, kdy má Danny vypadat provinile. V tom Danny nikdy moc nevynikal.

„Ne, opravdu tomu nerozumím,“ opakuje Jørgensen a dá hlavu na stranu, pozoruje ho. Chvíli tak oba sedí. Danny nasadí prázdný pohled, to už si navykl.

„Tys žádal o podmínečné propuštění?“ zeptá se pak Jørgensen.

„Před půl rokem. Zamítli to.“

„A kdy budeš mít celý trest za sebou?“

„Máte snad moje papíry před sebou, ne?“

„Zbývají ti dva roky a kousek. Pak budeš mít odsezených všech osm. Dostal jsi maximální délku trestu, jakou ti mohli dát.“

„Pořád leží v kómatu?“ zeptá se Danny.

„O to teď nejde.“

Jørgensen otevře desky, podívá se do papírů.

„Nikdy jsem nic podobného neviděl. Je to nanejvýš neobvyklé,“ řekne a znovu zavrtí hlavou.

Danny neví, co by odpověděl, tak drží hubu.

„Propustili tě na podmínku,“ řekne Jørgensen.

„Jo, jasně. Dědil jsem po bohatém strýčkovi v Americe a moje hovna chutnají po jahodový zmrzlině.“

Jørgensen se na Dannyho podívá, jako by měl chuť ho na neurčito strčit do díry. Pak pokračuje: „Přemluvili výbor, který má na starosti propouštění na podmínku, aby tvou žádost přehodnotili. S důrazným doporučením, aby to schválili s okamžitou platností.“

„Tak tomu se mi skoro nechce věřit.“

„Ani já jsem něco takového ještě neviděl. Nevěděl jsem, že se to dá udělat. To musí za nitky zatahat někdo hodně vysoko.“

„Abych se já dostal ven? To jako vážně?“ Jørgensen přikývne.

Danny se na něj podívá, nemůže zadržet smích. „Kurva, to jste mě málem dostal. Kdybych vedl vězení, taky bych si občas vystřelil z vězňů, abych neměl dlouhou chvíli.“

Jørgensen se neusmívá, jenom posune desky přes stůl.

„Víš, kdo je Jens Ivertssen?“ zeptá se. Danny mu neodpoví.

Danny a Haukur jedí Gertovu sekanou obalenou plátky slaniny a brambory ze skleničky, za které se Gert několikrát omlouvá, ale ty čerstvé nebyly zrovna čerstvé, byly zelené a začínaly klíčit. Navrch hustá hnědá omáčka. Chutná to jako opravdové jídlo. Danny ještě Gertovi ani Haukurovi o svém podmínečném propuštění neřekl. Možná proto, že tomu sám sotva dokáže uvěřit. Nebo proto, že padlo Ivertssenovo jméno, a kvůli tomu by to snad nejradši odmítl. Ale i dort plněný žiletkami je pořád dort.

„Pustí mě,“ řekne nakonec Danny. „Už brzy.“

Oba se na něj podívají. Dva vězni, co si odpykávají doživotní trest.

„Dáš si ještě?“ zeptá se Gert.

Danny přikývne. Gert krájí maso, nůž je tupý a dá mu práci projet slaninou. Gert zalije šedé maso omáčkou a posune talíř přes stůl. Tajnou přísadou je den starý chleba, kdepak strouhanka, řekne. Masový vývar, a to hodně. Je to recept jeho ženy.

„Nečum tak na mě,“ řekne Danny malé dámě ve sněhové kouli.

„Víš hovno.“

Stále se na něj skepticky dívá. Ale ona nikdy na sídlišti nebyla. Nikdy nepotkala Ivertssena.

Danny se mimoděk dotkne horního rtu, ta malá jizva už je téměř neviditelná.

Zřetelně si pamatuje den, kdy mu Ivertssen roztrhl ret svým snubákem.

Danny s několika dalšími kluky seděl na parkovišti, bylo jim tak devět deset let. Kouřili cigarety a jedli malinovou roládu, kterou štípli v místní samoobsluze. Pak někdo zařval: „Svině je tady! Svině je tady!“

Ivertssen pomalu přicházel přes parkoviště. Když se blížil k lavičce, už tam Danny seděl sám.

„Proč nezdrháš?“ zeptal se Ivertssen. „Všichni ostatní zdrhají, když mě zmerčí.“

Danny si nevzpomíná, co odpověděl, nepamatuje si ta slova přesně. Ale bylo to drzé. Provokující. Všechno, co Danny říkal dospělákům, bylo provokující. Ivertssen ani nemrkl, ale ruka mu vystřelila a tvrdě dopadla do Dannyho obličeje.

Ivertssen ho sám dovezl na pohotovost, seděl v dlouhé nemocniční chodbě a čekal na něj.

„Líbíš se mi,“ řekl Ivertssen. „Fakt se mi líbíš, ty hajzlíku.“ Sešili mu to čtyřmi stehy.

Danny slyší z vedlejší cely bouchání. Leží tam Mogens, chorobně obtloustlý bankovní lupič. Když si ho Mogens honí, jako dneska večer, třese se pod ním celá postel, naráží do stěny. Naštěstí je Mogens vždycky rychle hotový, za sedm minut, trvá to přesně tak dlouho, jako když se vaří vajíčko na hniličku.

„Pleteš se,“ řekne Danny malé dámě ve sněhové kouli.

„Těším se. Slyšíš, sakra? Těším se.“

CHRISTIAN

Christian a Thomas sledují toho týpka už dvacet minut.

Viděli ho, jak projel křižovatku na oranžovou, jeho auto poznali hned, BMW z devadesátek, tak snížené, že se téměř šoupe po zemi, a vyšperkované tak, že je těžké říct, čemu se má podobat, nejspíš M3.

Zkontrolovali espézetku a našli jen nezaplacenou pokutu za parkování. Ale na tom nesejde, znají ho. Jmenuje se Niels. Zasranej Nielsánek. A to, jak jede – trochu moc rychle, trochu moc agresivně –, jim říká, že Nielsánek si něco potřebuje zařídit. Tak ho sledují a čekají. Co na trpělivosti chybí jemu, to musí mít oni. Christian a Thomas už spolu pracují několik let. Z řad policistů v uniformě si je vybrali do drogového, protože znají týpky, jako je Nielsánek, a vědí, jak myslí.

Všechny velké laborky leží v Německu a Holandsku. Pár v Polsku. Dánsko hlavně dováží. Největší zabavené zásilky drog, o kterých se dočtete v novinách, bývají málokdy výsledkem práce na ulici. Jsou to dárky od německé policie nebo od Interpolu. Každodenní práce je něco jiného. Zadržení, která vypadají dobře ve statistikách, zabavování drog na ulicích, tím se Christian a Thomas zabývají. Nejsou jediní, ale jsou nejlepší, alespoň podle vlastního názoru.

Jedou za Nielsánkem na kruhovém objezdu. Jsou někde v Rødovre nebo Hvidovre. Pěkných pár kilometrů za Kodaní.

„Co říká GPS?“ ptá se Christian, dneska řídí on.

„Leda tak hovno,“ odpoví Thomas.

„Zkoušels to restartovat?“

„Co myslíš, že tu posledních deset minut dělám?“ Christian si ovívá obličej rukou. „Zaprděls celý auto, vážně.

Začal jsi, jen co jsme vyjeli.“

„Zelí,“ řekne Thomas a zasměje se.

„Zelí?“

„Je u nás na návštěvě Lisina máma. Chce se přesvědčit, že neděláme něco špatně.“

„Že to není jen do zadečku?“

Rozesmějou se. Christian ví, že se Thomas s přítelkyní už rok snaží otěhotnět.

„Ne, ty vole!“ řekne Thomas. „Chce si být jistá, že Lisa pořádně jí. Že nekouříme a nechlastáme a nebydlíme vedle elektrárny.“

„To je asi otrava.“

„Jo, vážně? Včera jsem ji přistihl, jak nám prohrabuje prádlo. Zírala na moje boxerky. Pak mi Lisa řekla, že bych si měl možná koupit nový spodky. Že četla, že takový úzký boxerky nejsou dobrý pro spermie a –“ Thomas se v sedadle předkloní.

„Myslím, že zastavuje.“

Nielsánek zpomalil a dost mizerně zaparkoval před domem se sociálními byty. Christian nechce dupnout na brzdy, a tak kolem směšného BMW projedou. Thomas si odepne pás, aby se mohl na sedadle otočit a dál pozorovat cíl.

„Šel dovnitř?“ ptá se Christian.

„Jo,“ řekne Thomas.

„Takže si myslíme, že jde nakupovat?“

„Určitě, obří joint pro Nielsánka.“

Christian popojede patnáct dvacet metrů. Najde místo a zaparkuje. Thomas nastaví zpětné zrcátko, aby mohl sledovat ulici. Christian si zapíše adresu do telefonu, později prověří všechna jména ve vchodu, jestli by tam nenašli někoho známého. Než Nielsánek vyjde zase ven, nemůžou dělat nic jiného než čekat.

„Do prdele, ty sis zase prdnul, co?“ řekne Christian. „Jezdíme snad za tímhle idiotem jenom proto, abych musel čuchat tvoje prdy?“

„Zelí,“ zopakuje Thomas. „Červený zelí. A v sobotu to bylo bílý zelí. Zelí, zelí, zelí. Dobrý jutský jídlo, po kterým se dělají děti. Hlavně žádný kodaňský žrádlo, jako je pizza a kebab.“

„Stáhni to okýnko až dolů.“

„Víc už se to nedá. Hele, už jde. To bylo rychlý.“

Niels si vleze do svého sníženého BMW a odjíždí, dají mu malý náskok, než se za ním vydají, počkají pár kilometrů, a pak nasadí na střechu majáček a přitlačí ho ke krajnici.

Niels zůstane sedět v autě, drží ruce na volantu, už to zažil.

Christian přijde k okýnku, zaklepe na střechu.

„Tak co, vyjebanče, pojď ven, budeme si hrát.“

Niels se zamyslí, jestli by neměl hrát drsňáka, trochu se jim vzpírat, možná dokonce zopakovat něco, co četl na netu o svých právech, ale drží hubu. Christiana a Thomase zná, a tak vystoupí z auta.

„Tak se na to podíváme.“ Thomas poklepe na chladič.

„Já nic nemám,“ řekne Niels a doufá, že třeba bude mít dneska štěstí. Nebo by prostě jen bylo dost ubohé vysypat kapsy hned.

„Dělej,“ řekne Christian, „no tak.“

Niels dobře ví, že nemá na vybranou, tak sáhne do vnitřní kapsy. Položí malý igelitový sáček s asi pěti gramy na chladič auta spolu s papírky Rizla. Je to opravdu dost ubohý pohled.

„A co když ti prohledáme kapsy?“ zeptá se Thomas.

„Nic.“

Věří mu. Niels ze zkušenosti ví, co se stane, když se musejí namáhat s prohlídkou. Ruce mají volné, a tak může náhle přijít pár ran do zad.

Thomas si strčí hašiš a papírky do kapsy mikiny, aby to nemohl odfouknout vítr.

„Papírky snad nejsou proti zákonu,“ řekne Niels.

Christian a Thomas se dají do smíchu a Nielsánek se pokusí zasmát taky. Třeba dneska bude mít štěstí a nechají ho jít, pět gramů přece nic není.

„Co máš v kufru?“ zeptá se pak Christian.

„Nic.“

„Takže když se koukneme do kufru, nebude tam vůbec nic? Žádný plechovky od koly, starý koberce nebo pár kopaček?“ řekne Thomas.

„Já fotbal nehraju.“

„Děláš si z nás prdel?“ zeptá se Christian.

„Je prázdnej,“ řekne Niels.

„To se stává málokdy, že lidi jezdí s úplně prázdným kufrem, co říkáš, Thomasi? Je to hodně neobvyklý, že tam nemají vůbec nic.“

„Možná tam je nějaký sportovní vybavení,“ řekne Niels.

„Sportovní vybavení? Ale ne kopačky?“

„Ne.“

„Tak co kdybys to otevřel, a my se na to sportovní vybavení podíváme.“

„To nemusím. K tomu mě nemůžete donutit.“

„Ne, to je pravda. Pokud bychom tě nenachytali s deseti gramy hašiše,“ řekne Christian.

„To není deset gramů.“

„Mně to jako deset gramů připadá, že jo, Thomasi?“ Thomas vyloví sáček z kapsy a přidrží si ho proti světlu.

„Nebo patnáct, vlastně bych řekl, že to je spíš patnáct.“

„Kdybysme tě nechytili s patnácti gramy hašiše, pravděpodobně s úmyslem dál ho prodávat, nemohli bysme tě poprosit, abys otevřel kufr, ale teď můžeme. A tak tě o to prosíme.“

Nejdřív to vypadá, že Nielsánek bude protestovat, ale dobře ví, že z toho stejně nic mít nebude, a tak s Thomasem obejde auto, zastrčí klíč do zámku a odemkne.

„Ale podívejme,“ řekne Thomas a zasměje se. „Nelhal. Je tu sportovní vybavení.“

Christian obejde auto a všichni tři se dívají do kufru na baseballovou pálku.

„Ty jseš kurva tak blbej,“ řekne Christian. „Kdybys tu měl taky pár míčků, bylo by to sportovní vybavení. Ale tys byl tak šetrnej, když jsi stál ve Sportmasteru, a abrakadabra, máme tě s něčím, co se dá označit za smrtelně nebezpečnou zbraň.“ Christian se podívá na Nielse, trochu to natahuje, aby pochopil, že už není žádná naděje. Špatný den, špatný rok. Chce, aby si Niels představil, jak sedí v cele.

„Tak co pro nás máš?“ zeptá se pak Christian.

„Co myslíte?“

„Vždyť víš. Dej nám něco šťavnatýho, to bysme pak mohli být hodný. Začneme tím, kde jsi koupil ten hašiš.“

„Koupil jsem to na ulici od nějakýho týpka.“

Thomas vyloví zpod mikiny želízka, podívá se na Christiana. „Takže to bylo dvacet gramů, viď?“

„To přinejmenším, možná dvacet pět. A zbraň, jakej je trest za tohle?“

„Jasně, jasně,“ řekne Niels. „Jmenuje se Jimmy.“

„Jimmy a dál?“

„To fakt nevím.“

„Kde bydlí?“

Niels neví adresu přesně. To je jim jedno, vědí přece přesně, kde byl.

„Nevypadá to zrovna dobře, Nielsi,“ řekne Christian. „Máš pro nás jenom týpka, co se jmenuje Jimmy, jeho příjmení neznáš a jeho adresu si nepamatuješ.“

Thomas pokračuje: „Do prdele, Nielsi, my tě máme rádi. Ale je toho fakt málo. Musíme si umět obhájit, že jsme tě nechali jít, ne? Musíš se trochu víc snažit.“

Niels vypadá, že nad tím přemýšlí.

„Hledáte pořád Mortena Hvidbecka?“

„A co s ním?“ zeptá se Christian.

„Před pár dny jsem ho viděl, v centru.“

„V centru?“

„V hospodě v centru v Tåstrupu.“

„A kdepak je teď?“

„Nemám tucha, ale jeho dcera má příští týden narozeniny a on se ptal, jestli by mu někdo nemohl splašit ten velkej domeček pro barbíny, zajít do hračkářství v přízemí a šlohnout ho. Chtěl by ji tím překvapit, ale sám si netroufne to štípnout, když po něm teď jdete.“

Christian a Thomas se na sebe rychle podívají. Protože tohle jim stačí, a pro tak málo by Nielse stejně nezadrželi.

„Sežeň mu ten zasranej domeček. I kdybys ho měl koupit,“ řekne Christian.

„Vždyť je to drahý…“

„Prokazujeme ti tu laskavost. A sakra velkou,“ řekne Thomas.

Vezmou Nielsovi baseballovou pálku. Nechají si jeho hašiš a papírky.

„Sežeň mu ten domeček pro barbíny,“ zopakuje Christian, než nasednou do auta.

Byl to výborný den. Ne fantastický, ale mají něco, s čím se dá dál pracovat. Najdou si Jimmyho v systému a možná se u něj brzy zastaví. A musejí zjistit, kdy má dcera Mortena Hvidbecka narozeniny. Takže jo, slušný den. Dělají to, co vždycky, krouží okolo jako žraloci, bydlí v autě. Dokážou lidi přimět, aby mluvili. V tom jsou dobří a to je možná jejich prokletí. Někdy se o tom spolu baví. Nikdo nemá chuť je povýšit, dokud jim práce v terénu jde tak dobře. Ne dřív, než jim bude padesát, ne dřív, než budou vyhořelí, nic neuběhnou a nebudou už zapadat do pouličního života a vypadat jen jako pár pitomců v mikině s kapucí.

„Je dobrej?“ zeptá se Christian.

Thomas se zahloubal do sáčku s Nielsovým hašišem, drolí ho na cigaretový papírek.

„Není špatnej, ale dobrej, to bych zrovna neřekl.“

Thomas vyndá z přihrádky balíček cigaret, které nabízejí podezřelým, když je vyslýchají v autě.

„Jednoho malýho?“ zeptá se Thomas.

„To přece musíme,“ řekne Christian. Už dlouho se baví tímhle vtípkem, že musejí testovat materiál na trhu.

Thomas ubalí jointa, pěkného, dlouhého, tenkého jointa, nijak silného, ne tak, aby jim zčervenaly oči a nekontrolovatelně se smáli, jen malý jointík po šichtě.

„Včera jsem to podepsal,“ řekne Christian, když zastaví na červenou.

„Do prdele. Gratuluju, do prdele.“

„Ještě se mi třesou ruce.“

„Ten v Herlevu, jak jste si ho byli prohlídnout?“

„Ne. Katrinin táta našel něco v nucené dražbě, obrovský barák, na jaký bysme jinak neměli peníze. Bylo to teď, nebo nikdy.“

„Projedeme se se sirénou?“ zeptá se Thomas.

„Ne, jsme dospělý, z tebe bude táta a já kupuju dům.“

„Jen na chvilku?“

„Tak jo.“

Thomas plácne na střechu sirénu a Christian šlápne na plyn, sviští průmyslovými čtvrtěmi a kolem paneláků a podávají si jointa. V takovouhle středu možná přece jen není tak špatné být mizerně placeným policajtem z protidrogového.

DANNY

Vlak projíždí krajinou. Danny má všechen svůj majetek ve dvou igelitkách. Hlavně oblečení. A starý mobil. Když ho naposledy čapli, měl byt plný drahých věcí. Jednu televizi s plochou obrazovkou měl v obýváku, jednu v ložnici a dvě ve skříni. Měl playstation a xbox. Měl slušnou sbírku bot Nike, samé nové modely, ještě v krabicích. A na nic z toho neměl účtenku. A chňap, řekla policie, chňap chňap. A pokud se Danny moc nemýlí, tak v jeho Yeezies teď nějaký párek Jutů venčí psa.

Danny sedí naproti ženě ve středních letech, které pořád teče z nosu. Už spotřebovala skoro celou roli toaletního papíru. Nejprve naplnila malý odpadkový koš pod stolečkem a teď si posmrkaným papírem plní batoh Fjällräven. Podívá se na Dannyho.

„Mám alergii,“ řekne. „Nejsem nakažlivá.“

Kolem se míhají pole. Města si jsou většinou podobná, nebo už vůči vnímání variací oslepl.

Listuje novinami, které někdo nechal na sedadle. V článku na titulní straně se píše o válce gangů. Uvnitř novin je čtyřbarevná mapa. Tady se střílelo, tady někoho zasáhli, tady byl nějaký mrtvý, tady byli dva těžce zranění. Listuje dál, čte si o ženě, která si nechala udělat prsa káčka. Musela jet do ciziny, protože žádný z dánských lékařů ji operovat nechtěl. Pyšně prsa ukazuje. Danny noviny odloží, zase se dívá z okna. Dostal se ven a těžko se mu to chápe. Sakra, dostal se ven. Není úplně volný, podmínečné propuštění je jako dárek od špatného přítele. Ale je venku.

Už je pozdní odpoledne, když vlak vjede na kodaňské Hlavní nádraží. Danny vyjede po eskalátoru do nádražní haly. Podívá se po lavičkách, nemá zájem o batůžkáře ani o obchodníky, kteří ve městě uvízli a jsou zaměstnáni svými mobily, on hledá jen ty, pro které je hala vytopeným obývákem, ty, kteří mají propadlé tváře. Ptá se každého z nich na to samé a nakonec ho odkážou na chlapíka v rohu, v omšelém liščím kožichu. Ten prodává kradené zboží, mobil za 400, za 200 předplacenou kartu, ale cenu to má dvojnásobnou.

Danny vyndá peníze, podá feťákovi bankovky.

„A ta karta je plná?“

„Jasně.“

„Protože jestli na ní nejsou hovory za 400, tak si tě najdu a vykopnu ti zuby.“

Chlapík bez mrknutí oka sáhne do kapsy a vyndá jinou předplacenou kartu.

„Tak to si vem radši tuhle,“ řekne a kartu mu vymění.

Danny vyjde na ulici. Slunce nesvítí, a přesto ho oslepuje. Sedne si na lavičku. Cítí párky ze stánku, cítí chcanky a kouř a benzín, tohle všechno miluje. Je zpátky ve městě. Teď je mu úplně fuk, jestli ho ven dostal Ivertssen a že za to Ivertssen určitě bude chtít obě jeho ledviny, je prostě rád, že se vrátil. Stýskalo se ti po mně, město? Však já ti pěkně natrhnu prdel. Teď už tu tak bezpečno nebude. Rozjebu všechny statistiky hrubé kriminality. Všechny Juty donutím, aby se odstěhovali domů.

Danny vytáhne z igeliťáku svůj starý telefon. Moc velká očekávání nemá, když ho zapíná, ale mobil se jako zázrak moderní techniky zapne. Zbývá dvanáct procent baterie. A samozřejmě žádný kredit na kartě není. I kdyby tam byl, Danny by stejně nepoužil starý mobil ze strachu, kdo by mohl poslouchat, má paranoii, jakou si časem vypěstují všichni kriminálníci. Danny projede čísla. Výběr dealerů a překupníků, kteří už dávno svoje telefony zahodili. Pár dívek, které vídával, ale kterým se po něm sotva stýská. Nebyl na ně moc milý. Vidí telefonní číslo své matky. Neví, proč ho nesmazal už tenkrát, asi se mu to zdálo příliš definitivní.

Danny si do nového mobilu zkopíruje číslo na Malika a na Christiana, jiná čísla ho nezajímají. Nejprve zavolá Malikovi, ale hovor spadne rovnou do schránky. Danny přemýšlí, jestli mu nechá zprávu, ale nakonec se rozhodne, že ne, nechce zkazit překvapení. Pak volá Christianovi, ale nedovolá se. Jestli se Danny nemýlí, Christian tohle číslo zrušil už dávno. Bylo by divné, kdyby ne, potom co se stal policajtem.

Danny vytáhne papír se svou novou adresou a vydá se na cestu.

Danny je někde v Sydhavnu, stojí před jednopodlažní budovou z šedivého nerovného betonu. Vedle dveří je jediné tlačítko, u něj je napsáno „Birkely“. Danny ho stiskne. Jestli někde uvnitř budovy právě zvoní zvonek, tak to Danny neslyší. Stiskne tlačítko znovu.

Muž, který otevře dveře, se představí jako zdejší správce. Má omšelou suchou kůži a zvláštní pohled v očích, takže Dannyho napadne, že dřív taky bral drogy. Muž ho vyzve, aby ho následoval do kanceláře. Něco málo mu o tomhle zařízení řekne. Je to přechodné bydlení pro závislé. Není to odvykací centrum, ale místo pro lidi, kteří už za sebou mají delší léčbu a jsou čistí, a neberou metadon ani jiná psychofarmaka. Je to první krok na cestě k normálnímu životu, k chráněnému zaměstnání ve skladu a k malému bytu na okraji města. Mají tu dokonce i rodinný pokoj. Vymalovaný veselými barvami, s hračkami, vhodný na setkávání s dětmi, které jste dlouho neviděli.

„Jestli mě uvidíte, jak sem vleču nějaké děti a snažím se je dostat dovnitř, rovnou zavolejte policii,“ řekne Danny.

Správce se neusměje. Řekne, že normálně by někoho takového, jako je Danny, nepřijali, že je to výjimka, osobní službička, kterou někomu prokazuje.

„Komu?“ zeptá se Danny.

„Jednomu policajtovi.“

„Ivertssenovi?“ Správce mu neodpoví.

„Tak to není službička,“ řekne Danny. „To na vás něco má.

Něco ošklivýho.“

Správce se na Dannyho zadívá. Protože tenhle chlapík bral a prodával, není radno si z něj utahovat. Rozhodně ne. Ale na Dannyho se už drsně dívalo hodně lidí, a i kdyby tenhle chlapík byl ve výborné formě, měl by být moudřejší a nezírat na něj takhle. Dívají se na sebe několik vteřin. Pak si správce vzpomene, kým teď je. Požádá Dannyho, aby podepsal nějaký papír, a provede ho budovou. Tady je televizní místnost, tady jídelna, tady kuchyně. A všude se na Dannyho dívají stejně. Žádná nenávist. Žádný otevřený konflikt. Jen tiché pohrdání.

Správce mu ukáže jeho nový pokoj, jednolůžák jen o trochu větší, než byla jeho cela, okno s výhledem na plaňkový plot. Rodinný pokoj mu neukáže. Oba jdou zpět do kanceláře, kde si Danny vyposlechne krátkou a naučenou řeč o tom, co nesmí. Jedná se hlavně o drogy. Trochu o krádeže cizích věcí a o to, že se nesmí přepínat kanál na televizi, když ji zrovna někdo sleduje.

„Máte nějaké otázky?“ zeptá se pak správce. To Danny nemá.

„Večeříme v šest.“

„Mám tu být v šest?“

„Musíte tu být do devíti, ale první den byste možná –“

„A když tu do devíti nebudu?“

„Tak se dveře neotevřou a přijdete automaticky o bydlení. Ale dneska, první den, by možná bylo dobré se večeře zúčastnit. Poznat ostatní –“

„Do devíti tady budu,“ řekne Danny.

Autobus zastaví u radnice ve Frederiksbergu a Danny vystoupí. Adresu si nepamatuje přesně, nejprve se vydá špatnou ulicí. Vrátí se, vydá se rovně, než tu restauraci najde. Přestože cedule říká, že je otevřeno, moc světla vevnitř není. Vezme za dveře a překvapí ho, když se otevřou.

Vejde do velkého lokálu, ubrusy jsou ošoupané, ale pořád bílé. S úsměvem ho přivítá nějaká blondýna.

„Je tady Abebe?“ zeptá se Danny a podívá se ke dveřím do kuchyně.

„Má zrovna nějakou schůzku,“ řekne servírka. „Za chvilku asi skončí.“

Danny si sedne pod parohy nějakého zvířete z džungle. Z reproduktorů někde nad ním zní tlumená hudba. Restaurace je prázdná, až na nějaký starší pár, který sedí v koutě a mlčky jí. Servírka přinese jídelní lístek, jestli by se prý nenechal na něco zlákat. Danny jí zírá na zadek, když od něj odchází, je to už dlouho, co mluvil s nějakou aspoň trochu přitažlivou ženou.

Otevře jídelní lístek a vidí stejná etiopská jídla, která mu Malikova rodina nabízela už jako malému klukovi, různé kusy masa, které se vaří tak dlouho, až maso odpadává od kostí, a plochý chléb, kterým se jídlo nabírá.

Abebe otevíral restauraci zrovna tehdy, když měl jít Danny do basy. Zdi ještě voněly po malování, „lososová barva“, říkal Abebe pyšně a provázel ho restaurací. Pak mu uvařil skoro všechno, co měli na jídelním lístku. Oběd na rozloučenou. Chutnalo to dobře, ale ne tak dobře jako jídlo, které jim tolikrát připravovala Malikova máma na sídlišti.

Dveře do kuchyně se otevřou a vyjdou dva muži v drahých oblecích, s drahými koženými kabelami, advokáti, tipuje Danny. Advokátů už v životě potkal hodně. Kráčejí sebevědomě, každý krok stojí spoustu peněz, odcházejí.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ze sídliště.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.