Přeložil Vladimír Medek

CIEN ANOS DE SOLEDAD

Copyright c Gabriel García Márquez, 1967 and Heirs of Gabriel García Márquez

Translation c Vladimír Medek, 2003

ISBN 978-80-207-2050-4

Jomímu Garcíovi Ascotovi a Maríi Luise Elíové

O mnoho let později, když stál před popravčí četou, vzpomněl si plukovník Aureliano Buendía na ono vzdálené odpoledne, kdy ho otec vzal k cikánům, aby si prohlédl led. Macondo v oněch dobách sestávalo z dvaceti domků z hlíny a divokého rákosu, postavených na břehu řeky, jejíž průzračné vody se hnaly řečištěm plným ohlazených kamenů, bílých a obrovských jako předvěká vejce. Svět byl tak mladý, že řada věcí ještě ani neměla jméno, a kdo o nich chtěl hovořit, musel na ně ukázat prstem. Každopádně v březnu rozbila u vesnice svůj stan otrhaná cikánská rodina a s lomozným doprovodem píšťal a bubínků předváděla nové vynálezy. Nejdřív přinesli magnet. Podsaditý cikán s divokou bradou a s titěrnýma rukama, který se představil jako Melquíades, sveřepě předváděl vesničanům objev, který sám nazýval osmým divem učených alchymistů makedonských. Chodil od domu k domu se dvěma kovovými pruty a všichni užasle hleděli, jak hrnec, kotlíky, kleště a koše na řežavé uhlí padají z polic, dřevo skřípe, jak se z něho zoufale pokoušejí vytrhnout všecky hřebíky a šrouby, a dokonce i věci, které dávno pohřešili, se objevují tam, kde se jich nejvíc nahledali, a v divé změti se plazí za Melquíadesovými kouzelnými pruty. „Věci jsou nadány vlastním životem,“ vyhlašoval cikán s drsným přízvukem, „běží jen o to, probudit v nich duši.“ Josého Arcadia Buendíu, jehož nespoutaná představivost zacházela obvykle ještě dál než důmysl přírody, ba dokonce dál než zázraky a čáry, napadlo, že onoho neužitečného vynálezu by bylo možno využít k dobývání zlata ze země. Melquíades byl počestný člověk a upozornil ho: „K tomu se nehodí.“ José Arcadio Buendía však v oněch dobách na počestnost cikánů nevěřil, a vyměnil s ním ony dva zmagnetizované pruty za mezka a stádo koz. Jeho žena, Úrsula Iguaránová, jež ona zvířata mínila prodat a rozmnožit tak scvrklé rodinné jmění, mu to nedokázala vymluvit.

„Brzo budeme mít zlata, že si s ním vydláždíme dům,“ odpověděl jí manžel. Několik měsíců se pak pokoušel dokázat správnost své domněnky. Píď po pídi prozkoumával celý kraj, nevyjímaje ani říční dno, vláčeje s sebou ony dva železné pruty a odříkávaje nahlas Melquíadesoso zaklínadlo. Jediné, co přitom vykopal, bylo brnění z patnáctého století; rezivý povlak spojil jednotlivé díly dohromady, a když jím pohnuli, dutě zachřestilo jako obrovská tykev plná kamení. Když se Josému Arcadiu Buendíovi a čtyřem mužům, kteří ho doprovázeli, podařilo brnění rozebrat, našli uvnitř zvápenatělou kostru, která měla na krku měděný závěsek s kadeří ženských vlasů.

V březnu se cikáni vrátili. Tentokrát přinesli dalekohled a lupu, velikou jako buben, a předváděli je jako nejnovější objev amsterodamských židů. Jednu z cikánek posadili na okraj vesnice a u vchodu do stanu postavili dalekohled. Za pět reálů se do něho vesničané mohli podívat a spatřit cikánku na dosah ruky.

„Věda odstranila vzdálenosti,“ vyhlašoval Melquíades. „Zanedlouho bude člověk s to spatřit, co se děje kdekoliv na zemi, aniž by vyšel z domu.“ Jednoho žhavého poledne předvedli podivuhodný pokus s obrovitou lupou: vysypali doprostřed ulice hromadu suché trávy, soustředili na ni sluneční paprsky a zapálili ji. José Arcadio Buendía, který ještě úplně nestrávil svůj neúspěch s magnety, pojal úmysl využít toho objevu jako válečné zbraně. Melquíades se mu to i tentokrát snažil vymluvit, nakonec však výměnou za lupu přijal oba zmagnetizované pruty a tři koloniální zlaťáky. Úrsula to hořce oplakala; ony peníze pocházely z truhly se zlatými mincemi, které její otec nashromáždil dík celoživotnímu odříkání, a ona je měla zakopané pod postelí, čekajíc, až je bude moci prospěšně vynaložit. José Arcadio Buendía se ji ani nepokoušel utěšovat, protože byl plně zaujat svými taktickými pokusy, do nichž se vrhal s obětavostí badatele, neváhaje nasadit vlastní život. Ve snaze dokázat účinky lup na nepřátelské oddíly se vystavil soustředěným slunečním paprskům a utrpěl při tom spáleniny, které se proměnily ve vředy a dlouho se nechtěly zahojit. Vzdor námitkám své ženy, poděšené vynálezem tak nebezpečným, málem zapálil dům. Celé hodiny vysedával ve svém pokoji a propočítával strategické možnosti své nové zbraně, až o tom sepsal celou příručku, didakticky podivuhodně jasnou a naprosto přesvědčivou. Společně s množstvím svědeckých výpovědí o svých pokusech a s několika složkami vysvětlujících nákresů ji pak zaslal úřadům; svěřil ji poslu, jenž překročil pohoří, zabloudil v nekonečných močálech, plavil se po dravých řekách a jen zázrakem ho neschvátila dravá zvěř, zoufalství a neštovice, než dorazil na cestu, kudy chodily poštovní muly. Dostat se do hlavního města bylo v oněch dobách takřka nemožné; José Arcadio Buendía však ujišťoval, že se o to pokusí, jakmile mu to vláda přikáže, aby svůj vynález mohl názorně předvést vojenským činitelům a osobně je zaučit do obtížného umění sluneční války. Několik let pak čekal na odpověď. Nakonec ho čekání omrzelo; postěžoval si Melquíadesovi na neúspěch svých snah a cikán mu poskytl přesvědčivý důkaz o své počestnosti: vzal si lupu nazpět, dublony mu vrátil a navíc mu přidal několik portugalských map a navigační přístroje. Vlastnoručně mu pak sepsal stručný přehled výzkumů mnicha Hermanna, aby dovedl užívat astrolábu, kompasu a sextantu. José Arcadio Buendía strávil dlouhé měsíce dešťů v pokojíků, který si zbudoval v zadní části domu, by ho nikdo nerušil v pokusech. Úplně se přestal starat o hospodářství, vysedával celé noci na dvoře a sledoval běh hvězd; jindy zas málem dostal úpal ve snaze najít přesný způsob, jak určit poledne. Naučil se s přístroji dokonale zacházet a vesmír znal tak dobře, že se mohl plavit po neznámých mořích, navštěvovat neobydlené končiny a navazovat styky s úžasnými bytostmi, aniž přitom opustil svou pracovnu. V té době si zvykl mluvit sám pro sebe, přecházet po domě a nikoho kolem si nevšímat; Úrsula a chlapci se zatím plahočili v zahradě, kde měli banánovníky a áróny, maniok a batáty, tykve hlaďoučké i tykve bradavičnaté. Naráz a bez nejmenší výstrahy však jeho horečnou činnost vystřídalo jakési obluzení; několik dní chodil jako zmámený, šeptem si opakoval dlouhou řadu podivných domněnek a neodvažoval se uvěřit svému vlastnímu rozumu. Jedno úterý v prosinci pak při obědě naráz vyslovil všecko, co ho sužovalo. Oba chlapci si na celý život zapamatovali, jak vznešeně a slavnostně jejich otec usedl do čela stolu, roztřesen horečkou a zmožen dlouhým bděním a vlastní rozjitřenou představivostí, a odhalil jim svůj objev:

„Země je kulatá jako pomeranč.“

Úrsula ztratila trpělivost. „Jestli už musíš bláznit, blázni si sám,“ rozkřikla se na něj. „Ale chlapcům ty svoje cikánské nápady do hlavy nenasazuj.“ José Arcadio Buendía se však tvářil netečně a nenechal se zastrašit zoufalým křikem své ženy, která v návalu vzteku uhodila astrolábem o zem a rozbila mu jej. Zhotovil si nový, sezval do svého pokojíku muže z vesnice a pomocí teorií, kterým žádný z nich nerozuměl, jim dokazoval, že je možné vrátit se zase zpět do výchozího bodu, plavíme-li se neustále na východ. Celá vesnice byla přesvědčena, že José Arcadio Buendía přišel o rozum, když se tu objevil Melquíades a uvedl věci na pravou míru. Veřejně vyzdvihl důvtip onoho muže, jenž pouhými astronomickými úvahami došel k teorii už ověřené v praxi, i když v Macondu dosud neznámé, a na důkaz své úcty mu dal dar, který měl mít pro budoucnost vesnice zásadní význam: alchymistickou laboratoř.

Melquíades v té době začal velice rychle stárnout. Za jeho prvních návštěv v Macondu se zdálo, že je stejně starý jako José Arcadio Buendía; ten si však i nadále udržoval svou úžasnou sílu, s níž dokázal uchopit koně za uši a povalit ho, kdežto cikána jako by sžírala jakási úporná choroba. Po pravdě to byl důsledek mnoha podivných nemocí, které ho postihly při jeho nespočetných cestách kolem světa. Jak o tom sám vyprávěl José Arcadiu Buendíovi, když mu pomáhal zařizovat laboratoř, smrt za ním chodila po celém světě a očichávala mu nohavice, neodvažovala se mu však zasadit poslední ránu. Unikl všem epidemiím a pohromám, které kdy sužovaly lidský rod. V Persii přežil pelagru, v Malajském souostroví kurděje, v Alexandrii malomocenství, v Japonsku beri-beri, na Madagaskaru dýmějový mor, na Sicílii zemětřesení a v Magalhãesově úžině hromadné ztroskotání. Onen zázračný muž, jenž dle svých vlastních slov znal klíče k Nostradamovi, byl ponurého vzhledu, obklopoval ho jakýsi podivný smutek a jeho asijský pohled jako by byl znal opačnou stranu věcí. Nosil veliký černý klobouk, podobný rozevřeným havraním křídlům, a sametovou kazajku pokrytou měděnkou staletí. Vzdor své nezměrné učenosti a svému tajuplnému vzezření však zůstával člověkem, jedním z pozemšťanů, a co chvíli se potýkal s malichernými problémy všedního života. Stěžoval si na stařecké choroby, trápil se i pro sebemenší hmotnou újmu a už léta se nezasmál, poněvadž kurděje ho připravily o všecky zuby. Onoho dusného odpoledne, kdy jim cikán odhalil svá tajemství, si byl José Arcadio Buendía jist, že se mezi nimi zrodilo velké přátelství. Chlapci užasle naslouchali jeho podivuhodným příběhům. Aurelianovi, kterému bylo teprve pět let, se Melquíades na celý život vryl do paměti tak, jak ho viděl onoho odpoledne; opíral se o kovově lesklé, zářící okno, svým hlubokým, jakoby varhanním hlasem rozsvěcoval nejtemnější kouty představivosti a po skráních se mu řinul tuk, rozpuštěný vedrem. Jeho starší bratr José Arcadio onu zázračnou vidinu předal jako dědičnou vzpomínku všem svým potomkům; zato Úrsula na jeho návštěvu vzpomínala ve zlém, poněvadž vešla do místnosti právě v okamžiku, kdy Melquíades z nepozornosti rozbil lahvičku s chloridem rtuťnatým.

„To je puch ďáblův,“ řekla.

„Vůbec ne,“ opravil ji Melquíades. „Je dokázáno, že ďábel páchne sírou, a tohle je trochu sublimátu.“

Vždy hotov ostatní poučit, pustil se do zasvěceného výkladu o ďábelských vlastnostech rumělky; Úrsula ho však neposlouchala, odvedla chlapce pryč a modlila se s nimi. Vzpomínka na Melquíadese se jí pak už vždycky v paměti spojovala s tím štiplavým zápachem.

Ona primitivní laboratoř sestávala – nepočítáme-li množství kelímků, nálevek, retort, filtrů a cedníků – z jednoduché pícky, skleněné zkumavky s dlouhým úzkým hrdlem, napodobeniny vejce mudrců a destilačního přístroje, zhotoveného cikány podle novodobých popisů třídílné aparatury židovky Marie. Navíc k ní Melquíades přidal vzorky sedmi kovů odpovídajících sedmi planetám, Mojžíšovy a Zosimovy návody, jak zdvojnásobovat zlato, a řadu poznámek a kreseb o postupech Velkého Mistrovství, podle nichž se ten, kdo by je uměl správně vyložit, mohl pokusit o zhotovení kamene mudrců. José Arcadio Buendía se dal zlákat jednoduchostí návodů, jak zdvojnásobit zlato, a po několik týdnů dotíral na Úrsulu, aby mu dovolila vykopat její koloniální mince a rozmnožit je tolikrát, kolikrát jen lze rozdělit rtuť. Úrsula se manželově skálopevné umíněnosti nakonec jako vždy podvolila a José Arcadio Buendía vhodil třicet dublonů do kelímku, roztavil je s měděnými pilinami, auripigmentem, sírou a olovem a pak to všecko vařil na prudkém ohni v kotlíku ricinového oleje, až dostal hustý páchnoucí sirup, podobný spíš obyčejnému karamelu než ušlechtilému kovu. V průběhu dobrodružných a zoufalých destilačních pokusů, kdy je tavil se sedmi planetárními kovy, působil na ně vzduchotěsnou rtutí a kyperskou skalicí a pak je znovu povařil ve vepřovém sádle, poněvadž neměl ředkvový olej. Úrsulino vzácné dědictví se proměnilo v zuhelnatělý příškvarek, který nemohli dostat ze dna kotlíku.

Než se cikáni zase vrátili, stačila před nimi Úrsula varovat celé Macondo. Zvědavost se však ukázala silnější než strach. Poněvadž tentokrát cikáni prošli vesnicí, vyluzujíce z nejrůznějších hudebních nástrojů ohlušující rámus, a hlasatel oznamoval předvádění nejúžasnějšího objevu Nasciánských. Všichni se tedy vypravili ke stanu a spatřili Melquíadese, omládlého a svěžího, s tváří bez vrásek s novým, zářivým chrupem. Ti, kdo se pamatovali na jeho dásně zničené kurdějemi, povislé tváře a zvadlé rty, se zachvěli hrůzou při pohledu na ten jednoznačný důkaz cikánových nadpřirozených schopností. Hrůza se proměnila v panický děs, když si Melquíades vytáhl zuby, neporušené a tkvící v dásních, a na okamžik je ukázal obecenstvu – letmý okamžik, kdy se znovu změnil v sešlého starce z posledních let –, zase si je nasadil a opět se usmál s veškerým půvabem svého znovunabytého mládí. Dokonce i José Arcadio Buendía si pomyslil, že Melquíadesovy vědomosti přesáhly únosné meze; o to víc se však potěšil, když mu cikán mezi čtyřma očima vysvětlil mechanismus svého umělého chrupu. Připadalo mu to tak prosté a úžasné zároveň, že přes noc ztratil všechen zájem o alchymistická bádání; znovu propadl trudomyslnosti, přestal pravidelně jíst a celé dny bloumal po domě.

„Ve světě se dějí neuvěřitelné věci,“ říkal Úrsule. „Pár kroků od nás, na druhé straně řeky, mají nejrůznější kouzelné přístroje, a my tu pořád žijeme jako boží hovádka.“ Ti, kteří ho znali z dob založení Maconda, kroutili hlavami nad tím, jak velice se pod Melquíadesovým vlivem změnil.

V době založení vesnice byl José Arcadio Buendía jakýmsi mladistvým patriarchou; dával pokyny k setbě, radil při výchově dětí a chovu dobytka, nevyhýbal se ani tělesné práci a společně s ostatními usiloval o rozkvět obce. Jeho dům byl od samého začátku nejlepší v celé osadě, a ostatní domy proto uzpůsobili k jeho obrazu a podobě; skládal se z prostorného, světlého obývacího pokoje, terasové jídelny s pestrobarevnými květinami, dvou ložnic, dvora s obrovským kaštanem, úpravné zahrady a ohrady, kde pokojně žili vedle sebe vepři, slepice a kozy. Z domácího zvířectva byli nejenom v domě, ale v celé osadě zakázáni jedině kohouti cvičení k zápasům.

Úrsula se svou pracovitostí vyrovnala manželovi. Byla to žena drobné postavy a železných nervů, činorodá a přísná, a za celý život ji nikdo neslyšel zpívat; od úsvitu až do pozdních večerních hodin jako by byla všude najednou, neustále doprovázena tichým šuměním svých lemovaných sukní. Dík její péči byly podlahy z udusané hlíny, nebílené hliněné stěny a venkovský dřevěný nábytek, který si sami zhotovili, vždycky čisté, a staré truhly, kam ukládali šatstvo, vydávaly vlahou bazalkovou vůni.

José Arcadio Buendía, nejpronikavější člověk, jaký kdy v Macondu byl, vybral místa pro stavbu jednotlivých domů tak, aby odevšad bylo stejně daleko k řece pro vodu, a ulice vyměřil tak promyšleně, aby za poledne na žádný dům nepražilo slunce víc než na ostatní. Během několika let se z Maconda stala spořádanější a pracovitější obec než všecky, které jeho tři sta obyvatel do té doby poznalo. Byla to opravdu šťastná vesnice, kde žádnému nebylo víc než třicet let a kde ještě nikdo neumřel.

Od samého založení vesnice José Arcadio Buendía dělal čihadla a klece. Zakrátko naplnil žluvami, kanáry, včelojedy a červenkami nejenom vlastní dům, ale všecky po celé vesnici. Zpěv tolika rozličných ptáků byl nakonec tak ohlušující, že si Úrsula ucpávala uši včelím voskem, aby nepřišla o zdravý rozum. Když se tu poprvé objevili cikáni z Melquíadesova kmene a prodávali skleněné kuličky proti bolestem hlavy, všichni se podivovali, jak vůbec mohli najít jejich vesnici, ztracenou v ospalé bažině, a cikáni přiznali, že šli po ptačím zpěvu.

Ono zaujetí pro věc celku ho však zanedlouho opustilo a nahradila je posedlost magnety, astronomickými propočty, sny o přeměně kovů a touha poznat zázraky světa. José Arcadio Buendía, předtím podnikavý a čistotný, začal vypadat jako povaleč, chodil nedbale oblečený a tvář měl zarostlou divokými vousy, které mu Úrsula jen stěží zarovnávala kuchyňským nožem. Mnozí v osadě ho měli za oběť nějakých podivných čar; ale i ti, kteří nejvíc prohlašovali, že se zbláznil, opustili svou práci i rodiny a přidali se k němu, když si přehodil přes rameno sekyru a mačetu a všechny je vyzval, aby mu pomohli proklestit stezku, která by Macondo spojila se světem velkých vynálezů.

José Arcadio Buendía neměl nejmenší představu o zeměpisu kraje. Věděl, že na východě leží neproniknutelné hory a na opačné straně pohoří starobylé město Riohacha, kde kdysi dávno – jak mu vyprávěl jeho děd, první Aureliano Buendía – Sir Francis Drake pro zábavu ranami z děl lovil kajmany, aby pak jejich kůže dal vyspravit, vycpat slámou a odvézt královně Alžbětě. On a muži, kteří ho doprovázeli se ženami, dětmi, dobytkem a se vším domácím nářadím, ty hory za mlada přešli, když hledali cestu k moři; po šestadvaceti měsících se vzdali svého záměru a založili Macondo, aby se nemuseli vracet zpátky. Ona cesta ho tedy nezajímala, poněvadž mohla vést jenom do minulosti. K jihu se prostíraly močály, pokryté věčnou vrstvou rostlin, a rozlehlý svět veliké bažiny, která podle tvrzení cikánů neměla konce. Na západě se veliká bažina prolínala s nekonečnými vodními plochami, kde žili kytovci s hebkou kůží a s ženskou hlavou a hrudí, kteří svými obrovskými prsy okouzlovali plavce a přiváděli je do záhuby. Cikáni se po oné cestě plavili celých šest měsíců, než dosáhli pruhu pevné země, kudy chodily poštovní muly. Podle propočtů Josého Arcadia Buendíi je proto k civilizaci mohla zavést jedině severní cesta. Tytéž muže, kteří spolu s ním zakládali Macondo, vybavil teď sekyrami a mačetami a loveckými zbraněmi, uložil do tlumoku lampy a orientační pomůcky a vydali se na odvážnou cestu.

V prvních dnech se nesetkali s vážnější překážkou. Šli po kamenitém říčním břehu až k místu, kde před lety našli brnění starého válečníka, a tam se pustili do lesa po stezce zarostlé divokými pomerančovníky. Na konci prvního týdne zabili a upekli jelena, snědli však jenom polovici a zbytek si nasolili na další dny ve snaze oddálit okamžik, kdy budou muset znovu jíst papoušky, jejichž modré maso mělo drsnou pachuť pižma. Více než deset dní pak nespatřili slunce; půda byla měkká a vlhká jako sopečný popel, les byl čím dál záludnější, vřeštění opic a ptačí křik se ozývaly ze stále větší dálky a svět navždy zesmutněl. Obklopoval je vlhký mlčenlivý ráj z časů předprvotním hříchem, vysoké boty se jim bořily do tůněk s dýmajícím olejem, mačetami roztínali krvavé lilie a zlaté moky, a tísnili je ty nejstarší vzpomínky. Po celý týden se málem beze slova jako náměsíční prodírali tím truchlivým světem; na cestu jim blikotala jen nepatrná záře světélkujících mušek a v plicích je tížil dusný pach krve. Vrátit se nemohli, poněvadž stezka, kterou razili, hned zase zarůstala novými rostlinami, které jim bujely málem před očima. „Na tom nesejde,“ prohlašoval José Arcadio Buendía. „Hlavní je neztratit směr.“ Neodkládal kompas ani na chvíli a vedl svou družinu dál k neviditelnému severu, až konečně měli onen začarovaný kraj za sebou. Byla temná, bezhvězdná noc, tma však byla plná čistého, svěžího vzduchu. Vyčerpáni dlouhým pochodem si rozvěsili sítě a poprvé po čtrnácti dnech tvrdě usnuli. Probudili se, když slunce už bylo vysoko, a samým údivem div neztratili řeč. Obklopen kapradím a palmami, stál tu před nimi obrovský španělský koráb, v tichém ranním světle bílý a pokrytý prachem. Nakláněl se mírně na pravý bok, z neporušených stěžňů visely špinavé cáry plachet a lanoví obrostlo pestrými orchidejemi. Trup, pokrytý hladkým krunýřem ze zkamenělých štítonošů a hebkého mechu, vězel pevně v kamenité půdě. Celá loď jako by přebývala ve svém vlastním prostoru, prostoupeném samotou a zapomněním a nepřístupném neřestem času a zvykům ptactva. S obezřelou horlivostí vnikli dovnitř, ale našli tam jenom hustý les květin.

Objevením korábu, ohlašujícím blízkost moře, zápal Josého Arcadia Buendíi náhle ochabl. S nevýslovnými oběťmi a útrapami hledal kdysi moře a nenašel je, a teď je našel, aniž by je hledal, postavilo se mu do cesty jako nepřekonatelná překážka; připadalo mu to jako výsměch rozpustilého osudu. O mnoho let později, když už tudy vedla pravidelná poštovní cesta, plukovník Aureliano Buendía znovu prošel oním krajem a jediné, co z lodi našel, bylo zuhelnatělé žebroví uprostřed vlčích máků. Teprve to ho přesvědčilo, že onen příběh nebyl jen výplodem otcovy představivosti, a kladl si otázku, jak se koráb mohl dostat tak daleko na pevnou zem. José Arcadio Buendía se však nad tou záhadou netrápil, když dvanáct kilometrů od korábu, po dalších čtyřech dnech cesty, uviděl moře. Tady skončily jeho sny, u popelavého, pěnícího a špinavého moře, které nestálo za všechna nebezpečí a oběti jejich výpravy.

„U čerta!“ rozkřikl se. „Macondo je ze všech stran obklopeno vodou.“

Nadlouho pak převládla představa, že Macondo leží na poloostrově; vycházela z mapy, kterou podle svých představ nakreslil José Arcadio Buendía po návratu z výpravy. Pracoval na ní se vztekem a záměrně přitom zdůraznil obtížnost spojení se světem, jako by chtěl sám sebe vytrestat za naprostou pošetilost, s níž zvolil místo pro osadu. „Nikdy se nikam nedostaneme,“ stěžoval si Úrsule. „Shnijeme tu zaživa, bez dobrodiní vědy. “ Ona jistota, kterou se po několik měsíců sžíral ve svém pokojíku, v něm vzbudila záměr přestěhovat Macondo na vhodnější místo. Tentokrát však Úrsula jeho horečné plány předešla. Skrytou a neúnavnou mravenčí prací popudila všechny ženy proti nestálosti jejich mužů, kteří se už začínali chystat na stěhování. José Arcadio Buendía ani nepostřehl, kdy se jeho plány začaly zaplétat do změtí záminek, potíží a vytáček, až se proměnily v pouhopouhý přelud, a jaké síly to vlastně způsobily. Úrsula ho sledovala s nevinnou pozorností a onoho jitra, kdy ho našla v zadním pokojíku, jak mezi zuby bručí něco o stěhování a skládá jednotlivé součásti laboratoře zpátky do původních beden, bylo jí ho dokonce trochu líto. Počkala, až skončil, zatloukl bedny a yzopovým barvivem na ně napsal začáteční písmena svého jména, aniž mu něco vytýkala; věděla však, že už chápe – vyrozuměla to z jeho polohlasné samomluvy –, že muži z vesnice se k jeho tažení nepřidají. Teprve když vysazoval dveře pokojíku, odvážila se zeptat, proč to dělá, a on jí poněkud zatrpkle odpověděl: „Když nikdo nechce jít, půjdeme sami.“ Úrsula zachovala klid.

„Nikam nepůjdeme,“ prohlásila. „Zůstaneme tady, poněvadž tady se nám narodil syn.“

„Ještě nám tu nikdo neumřel,“ namítl její manžel. „Nikde není člověk doma, dokud tam někoho nepochoval.“

Úrsula odpověděla vlídně, ale rozhodně:

„Jestli musím umřít, abyste tu zůstali, tak umřu.“

José Arcadio Buendía nevěřil, že by vůle jeho ženy mohla být tak pevná. Snažil se ji zvábit kouzly své představivosti, přísliby zázračného světa, kde stačí vylít na zem něco zázračných tekutin, aby rostliny přinášely plody, jaké si člověk přeje, a kde málem zadarmo prodávají nejrůznější přístroje proti bolestem. Úrsula se však jeho vidinami nedala oblomit.

„Místo abys pořád uvažoval o těch svých bláznivých novotách, měl by ses radši starat o své syny,“ odpověděla mu. „Jen se na ně podívej, vždyť rostou jako stromy v lese, jak ta boží hovádka.“

José Arcadio Buendía vzal ženinu výzvu doslova. Vyhlédl z okna a v slunné zahradě spatřil dva bosé chlapce; zdálo se mu, jako by teprve v onom okamžiku začali existovat, vyvoláni v život Úrsuliným zaklínáním. V tu chvíli se v jeho nitru něco stalo; něco záhadného a trvale platného, co ho vytrhlo z přítomného času a unášelo neprobádanými končinami vzpomínek někam pryč. Úrsula dál zametala dům, teď už jistá, že tu zůstane až do smrti. José Arcadio Buendía zaujatě sledoval chlapce, až se mu zamžily oči a on si je utřel hřbetem ruky a hluboce, odevzdaně vzdychl.

„Budiž,“ řekl potom. „Pověz jim, ať mi jdou pomoci vybalit ty bedny.“

Josému Arcadiovi, staršímu z obou chlapců, bylo v té době čtrnáct let. Měl hranatou hlavu, ježaté vlasy a otcovu umíněnou povahu. V budoucnosti měl zřejmě dosáhnout otcova vzrůstu a tělesné síly, už tehdy však bylo zřejmé, že mu chybí představivost. Úrsula ho počala a porodila během namáhavého putování přes hory, před založením Maconda, a spolu s manželem děkovali nebesům, když se ujistili, že na sobě nemá nic zvířecího. Aurelianovi, prvnímu lidskému tvoru, který se narodil v Macondu, mělo být v březnu šest let. Byl samotářský a zamlklý; v břiše své matky plakal a na svět přišel s otevřenýma očima. Když mu stříhali pupeční šňůru, pohyboval hlavou ze strany na stranu, obeznamoval se s věcmi v místnosti a s poklidnou zvědavostí zkoumal tváře kolemjdoucích. Nedbaje lidí, kteří si ho přicházeli prohlédnout, zahleděl se upřeně na strop z palmového listí, který jako by se pod úžasnou tíhou deště měl každou chvíli probořit. Úrsula si na onen pronikavý pohled pak nevzpomněla až do dne, kdy tříletý Aureliano vešel do kuchyně právě v okamžiku, kdy sundala z kamen hrnec vařící polévky a postavila ho na stůl. Chlapec se zaraženě zastavil ve dveřích a řekl: „Spadne.“ Hrnec pevně stál uprostřed stolu, jakmile to však chlapec pronesl, začal se nezadržitelně sunout k okraji, jakoby hnán nějakou vnitřní silou, a roztříštil se o zem. Polekaná Úrsula to vypravovala manželovi, ten si však onu příhodu vyložil jako přirozený jev. Za celá léta nevěnoval svým synům nejmenší pozornost; dílem proto, že dětství považoval za období duševní omezenosti, dílem proto, že byl přespříliš zaujat vlastním přeludným hloubáním.

Ode dne, kdy oba chlapce zavolal k sobě, aby mu pomohli vybalit laboratoř, jim však věnoval svoje nejlepší chvíle. V odlehlém pokojíku, jehož stěny se pomalu zaplňovaly neuvěřitelnými mapami a bájnými obrazci, je naučil číst, psát a počítat a vypravoval jim o zázracích světa; užíval přitom nejen svých vědomostí, ale vybičoval svou představivost až k nejneslýchanějším mezím. Dík tomu se chlapci naučili, že v jižní části Afriky žijí mírumilovní a moudří lidé, jejichž jedinou zábavou je sedět a přemýšlet, a Egejské moře že lze přejít suchou nohou, skáčete-li z jednoho ostrova na druhý až do přístavu Soluně. Ony přeludné chvilky se oběma chlapcům vryly tak hluboko do paměti, že ještě mnoho let nato, vteřinu před tím, než důstojník pravidelné armády dal popravčí četě příkaz k palbě, se plukovníku Aurelianu Buendíovi znovu vybavilo ono vlahé březnové odpoledne, kdy otec náhle přerušil hodinu fyziky a se zdviženou rukou a nehybnými zraky uchváceně naslouchal vzdáleným zvukům bubnů, píšťal a rolniček; to do vesnice znovu přicházeli cikáni, aby ohlásili nejnovější podivuhodný objev učenců memfidských.

Byli to noví cikáni; mladí muži a ženy, kteří znali jenom svůj vlastní jazyk, nádherná stvoření s naolejovanou kůží a čilýma rukama, jejichž tance a hudba naplnily celou osadu ztřeštěným, hlučným veselím, s pestrobarevnými papoušky, přednášejícími italské romance, slepicí, která za zvuku tamburíny snesla sto zlatých vajec, cvičenou opicí, která uhadovala lidské myšlenky, složitým strojem, který dokázal přišívat knoflíky i srážet horečku, přístrojem na zahlazování špatných vzpomínek, náplastí na ukrácení času a tisícem dalších vynálezů, natolik důmyslných a neobyčejných, že José Arcadio Buendía zatoužil vynalézt paměťový stroj, aby si je všecky dokázal zapamatovat. V okamžiku byla celá vesnice k nepoznání. Obyvatelé Maconda, ohlušeni tou nesmírnou poutí, si ve svých vlastních ulicích naráz připadali jako cizí. José Arcadio Buendía vedl oba chlapce za ruku, aby je v té vřavě neztratil, vrážel do kouzelníků s pozlacenými zuby a kejklířů se šesti rukama, dusil se smíšeným pachem hnoje a santálového dřeva, vystupujícím z davu, a jako posedlý bloudil po celé vesnici a hledal Melquíadese, aby mu objasnil bezmezné záhady onoho úžasného přeludu. Oslovil několik cikánů, žádný z nich však nerozuměl jeho jazyku; nakonec dorazil až na místo, kde Melquíades obvykle rozbíjel svůj stan, a našel tam zamlklého Arména, jak španělsky nabízí sirup, jenž dělá člověka neviditelným. Armén do sebe právě obrátil plnou skleničku jantarové tekutiny, když se José Arcadio Buendía protlačil zástupem, zaujatě sledujícím tu podívanou, a ještě se ho stačil zeptat. Cikán ho obestřel svým užaslým pohledem a pak se proměnil v kalužinu smrdutého dýmajícího dehtu, nad nímž doznívala ozvěna jeho odpovědi: Melquíades umřel. José Arcadio Buendía zůstal nehybně stát, otřesen tou zprávou, a snažil se přemoci svůj zármutek; mezitím se dav rozptýlil, přiváben jinými zázraky, a kalužina, která zbyla po mlčenlivém Arménovi, se úplně vypařila. Později mu další cikáni potvrdili, že Melquíades opravdu podlehl zimnici v přesypech u Singapuru a jeho tělo že hodili do vody na nejhlubším místě Jávského moře. Chlapce ta zpráva nezajímala; umíněně se dožadovali, aby se s nimi šel podívat na podivuhodnou novotu memfidských učenců, ohlašovanou u vchodu do stanu, jenž podle slov cikánů patříval králi Šalamounovi. Naléhali tak dlouho, až José Arcadio Buendía zaplatil třicet reálů a zavedl je doprostřed stanu, kde stál obrovský cikán s chlupatou hrudí a ostříhanou hlavou, s měděným kruhem v nose a těžkým železným řetězem na kotníku a střežil pirátskou truhlici. Odklopil víko a z truhly to studeně zavanulo. Uvnitř byl jenom obrovský průzračný valoun se spoustou jehliček, v kterých se večerní světlo lomilo do pestrobarevných hvězdic. José Arcadio Buendía si ho rozpačitě prohlížel, věděl však, že chlapci očekávají okamžité vysvětlení, a odvážil se zamumlat:

„To je největší diamant na světě.“

„Ne,“ opravil ho cikán. „To je led.“

José Arcadio Buendía nechápavě natáhl ruku k průzračnému balvanu, ale obr ho zadržel: „Dotknutí stojí pět reálů navíc,“ řekl. José Arcadio Buendía zaplatil, položil ruku na ledový balvan a několik minut ji tam podržel; srdce mu překypovalo strachem i radostí, jak se dotýkal onoho záhadného předmětu. Nevěděl, co na to říci, a zaplatil dalších deset reálů, aby ten zázračný zážitek dopřál i svým synům. Malý José Arcadio se ledu odmítl dotknout: Aureliano však přistoupil blíž, položil na něj ruku a hned zase ucukl. „Vždyť je to vařící,“ vykřikl ustrašeně. Otec si ho však nevšímal. Uchvácen zázrakem, kterého se mohl dotknout, zapomněl v tu chvíli na nezdar svých blouznivých plánů i na Melquíadesovo tělo, ponechané napospas sépiím. Zaplatil ještě pět reálů, položil ruku na ledový balvan, jako by vydával svědectví při posvátné knize, a prohlásil:

„Tohle je největší vynález našich časů.“

Když pirát Francis Drake v šestnáctém století napadl Riohachu, prababička Úrsuly Iguaránové se tak polekala zvonění na poplach a hřmění děl, že se přestala ovládat a sedla si na rozpálenou plotnu. Následkem spálenin, které přitom utrpěla, nebyla jako manželka až do smrti k ničemu. Sedět mohla jen napůl, obložena polštáři, a něco podivného se muselo přihodit i s její chůzí, poněvadž od té doby ji nikdo cizí neviděl na nohou. Zřekla se všech společenských styků, posedlá utkvělou představou, že její tělo páchne spáleninou. Celé noci vysedávala na dvoře a neodvažovala se zamhouřit oko, poněvadž se jí zdálo, že Angličané se svými lítými útočnými psy se hrnou oknem do ložnice a podrobují ji ponižujícímu mučení rozpáleným železem. Její manžel, aragonský obchodník, s kterým měla dva syny, utratil polovinu svého majetku za léky a kratochvíle, kterými se jí pokoušel ulevit v jejích mukách. Nakonec obchod prodal a odstěhovali se daleko od moře do mírumilovné indiánské osady na předhoří a tam své ženě postavil ložnici bez oken, aby se piráti, kteří ji strašili ve spánku, neměli kudy dostat dovnitř.

V oné zapadlé osadě už dlouhá léta žil a pěstoval tabák potomek španělských vystěhovalců don José Arcadio Buendía. Úrsulin praděd a on se stali společníky a počínali si tak úspěšně, že během několika let zbohatli. O několik století později se kreolův prapravnuk oženil s Aragoncovou prapravnučkou; proto pokaždé, když manželovy ztřeštěné nápady vyvedly Úrsulu z míry, pomíjela oněch tři sta let nejrůznějších nahodilostí a proklínala hodinu, kdy Francis Drake napadl Riohachu. Byly to jen řeči, kterými si ulevovala; po pravdě byli totiž až do smrti spojeni pevnějším poutem než láskou: společnými výčitkami svědomí. José Arcadio Buendía byl Úrsulin bratranec. Společně vyrostli ve staré osadě, kterou jejich předkové svou prací a dobrými mravy proměnili v jednu z nejhezčích vesnic v celé provincii. Jejich sňatek byl nasnadě od chvíle, kdy se narodili; když však oznámili, že se chtějí vzít, vlastní příbuzní se jim v tom snažili zabránit. Obávali se, že ony zdravé ratolesti obou rodů, po staletí se křížících navzájem, potká potupný osud a přivedou na svět ještěrky. Jeden odstrašující příklad tu už byl: Úrsulina teta, provdaná za strýce Josého Arcadia Buendíi, měla syna, který po celý život nosil široké volné kalhoty a zemřel vykrvácením ve dvaačtyřiceti letech, jež prožil jako naprostý panic, poněvadž se narodil s chrupavčitým ocasem ve tvaru vývrtky a se štětičkou chlupů na konci, prasečím ocasem, který nikdy neukázal žádné ženě a který ho nakonec stál život, když mu jeho přítel řezník prokázal laskavost a sekerou na čtvrcení dobytka mu ho usekl. José Arcadio Buendía s lehkomyslností svých devatenácti let vyřešil ten problém jedinou větou: „Pro mě ať máme třeba selata, hlavně aby uměla mluvit.“ Slavili tedy svatbu s kapelou a ohňostroji. Trvala tři dny a od té chvíle by bývali žili šťastně, kdyby Úrsulina matka dceru nevystrašila nejrůznějšími chmurnými předpověďmi o jejím potomstvu, až dosáhla toho, že se Úrsula odmítla manželovi oddat. Ze strachu, aby ji hřmotný a umíněný manžel neznásilnil ve spánku, navlékla si na noc neumělé kalhoty, které jí matka ušila z plachtoviny a zesílila soustavou navzájem propletených řemenů, jež se vpředu zapínaly velikou železnou přezkou. Tak žili několik měsíců. José Arcadio Buendía se přes den staral o své cvičené kohouty a Úrsula sedávala u matčina rámu a vyšívala. Každou noc však spolu několik hodin zápasili, a roztoužená prudkost oněch potyček jako by se jim už stávala náhražkou za milostný styk, když obecné mínění vytušilo, že tu není něco v pořádku, a po vesnici se začalo proslýchat, že Úrsula je rok po svatbě pořád ještě panna, poněvadž její manžel je pohlavně nemohoucí. José Arcadio Buendía byl poslední, ke komu se to doneslo.

„Tak vidíš, Úrsulo, co si lidé povídají,“ řekl své ženě co možná nejklidněji.

„Nech je, ať si mluví,“ řekla Úrsula. „My přece víme, že to není pravda.“

A tak se u nich ještě šest měsíců nic nezměnilo, až do oné osudné neděle, kdy kohout Josého Arcadia Buendíi zvítězil nad kohoutem Prudencia Aguilara. Poražený sok, rozzuřený a vydrážděný pohledem na krev svého ptáka, odstoupil několik kroků od Josého Arcadia Buendíi, aby všichni na zápasišti slyšeli, co mu teď poví.

„Blahopřeju ti,“ rozkřikl se. „Uvidíme, jestli aspoň tenhle kohout dokáže uspokojit tvou ženu.“

José Arcadio Buendía poklidně zvedl svého kohouta. „Za okamžik jsem zpátky,“ řekl všem a pak se obrátil na Prudencia Aguilara:

„A ty si dojdi domů pro nějakou zbraň, poněvadž tě zabiju.“ Deset minut nato se vrátil s mohutným oštěpem svého děda. Prudencio Aguilar na něho čekal u dveří zápasiště, kde se zatím shromáždilo půl vesnice. Neměl čas se bránit; oštěp Josého Arcadia Buendíi, vržený s býčí silou a se stejnou přesností, s jakou první Aureliano Buendía hubil v kraji jaguáry, mu pronikl hrdlem. Toho večera, zatímco na zápasišti bděli u nebožtíka, José Arcadio Buendía vešel do ložnice ve chvíli, kdy si jeho žena navlékala kalhoty cudnosti. Zamával jí oštěpem před očima a poručil jí:

„Dej to dolů.“ Úrsula se manželovu rozhodnutí nijak nezpěčovala. „Jestli se něco stane, bude to tvoje vina,“ zamumlala. José Arcadio Buendía zarazil oštěp do hliněné podlahy.

„Jestli máš rodit ještěrky, budeme mít ještěrky,“ prohlásil.

„Ale víc mrtvých už tu kvůli tobě nebude.“

Byla krásná červnová noc, svěží a měsíčná, a oni byli vzhůru až do ranního rozbřesku a zmítali se po posteli, nevšímajíce si větru, který zanášel až do jejich ložnice pláč příbuzných Prudencia Aguilara.

Celá záležitost byla prohlášena za čestný souboj, přesto však je oba tížily výčitky svědomí. Jedné noci, když nemohla spát, šla se Úrsula na dvůr napít vody a u kádě spatřila Prudencia Aguilara. Byl sinalý, ve tváři měl velice smutný výraz a pokoušel se ucpat si otvor v hrdle chomáčem esparta. V Úrsule nevzbudil strach, ale soucit. Vrátila se do pokoje a vypravovala manželovi, co viděla, ten ji však nebral vážně. „Mrtví z hrobů nevstávají,“ mínil. Úrsula spatřila Prudencia Aguilara v koupelně, jak si chomáčem esparta smývá zaschlou krev z krku. Další noc ho zahlédla, jak se prochází v dešti. To už Josého Arcadia Buendíu její přeludy omrzely, ozbrojil se oštěpem a vyšel na dvůr. Venku stál mrtvý a tvářil se smutně.

„Táhni k čertu,“ rozkřikl se na něj José Arcadio Buendía.

„Kolikrát se vrátíš, tolikrát tě zabiju.“

Prudencio Aguilar však pryč nešel, a José Arcadio Buendía se neodvážil hodit po něm oštěpem. Od té doby nemohli klidně spát. Trápil ho nesmírný zármutek, který měl v očích ten mrtvý venku v dešti, hluboký stesk, který ho táhl k živým, a dychtivost, s níž chodil po celém domě a hledal vodu, aby si v ní namočil svůj chomáč esparta. „Určitě hrozně trpí,“ řekl Úrsule. „Je vidět, jak je sám.“ Úrsula sama byla tak dojata, že když příště spatřila mrtvého, jak nahlíží do hrnců na kamnech, pochopila, co hledá, a od té doby mu nechávala po celém domě koflíky s vodou. Když ho však José Arcadio Buendía jedné noci našel ve svém pokoji, jak si vymývá ránu, bylo to na něj už příliš.

„Ať je po tvém, Prudencio,“ řekl mu. „Odstěhujeme se odtud, jak to jen nejdál půjde, a nikdy se už nevrátíme. A teď jdi klidně spát.“

Tak se vydali na cestu přes hory. Několik přátel Josého Arcadia Buendíi, mladých jako on a nadšených tím dobrodružstvím, sbalilo všechen svůj majetek a se svými ženami a dětmi se vydali do země, kterou jim nikdo nezaslíbil. José Arcadio Buendía před odchodem zakopal na dvoře svůj oštěp a své nádherné cvičené kohouty podřezal jednoho po druhém v naději, že tím Prudenciu Aguilarovi dopřeje aspoň trochu klidu. Úrsula si vzala s sebou jen kufr se šatstvem, které dostala do výbavy, trochu domácího náčiní a truhličku se zlatými mincemi, zděděnou po svém otci. Nestanovili si žádný určitý směr; věděli, kde leží Riohacha, a snažili se prostě jít na opačnou stranu, aby po sobě nezanechali žádné stopy a nepotkali nikoho známého. Byla to nesmyslná pouť. Po čtrnácti měsících, se žaludkem zkaženým opičím masem a polévkou z hadů, porodila Úrsula syna, po všech stránkách lidského. Polovinu cesty proležela v síti, zavěšené na tyči, kterou dva muži nesli na ramenou, poněvadž jí nestvůrně otekly nohy a křečové žíly jí praskaly jako mýdlové bubliny. Na děti s jejich plochými bříšky a unavenýma očima byl smutný pohled, přesto však snášely pochod lépe než jejich rodiče, a většinou je to dokonce bavilo. Po téměř dvouletém putování spatřili jednoho rána jako první smrtelníci západní svahy hor. Z vrcholu ponořeného v mracích hleděli na nesmírné vodní plochy veliké bažiny, prostírající se až na opačný konec světa. Nikdy však nenašli moře. Jednoho večera, když už několik měsíců bloudili v močálech, daleko od posledních domorodců, které cestou potkali, utábořili se na břehu kamenité řeky, jejíž vody připomínaly proud studeného skla. O mnoho let později, za druhé občanské války, pokusil se plukovník Aureliano Buendía projít toutéž cestou a překvapivým útokem dobýt Riohachy, po šesti dnech cesty však uznal, že je to šílenství. Onoho večera, kdy se utábořili u řeky, vypadali druhové jeho otce opravdu jako trosečníci odsouzení k záhubě; jejich počet však během cesty vzrostl a všichni byli rozhodnuti (a podařilo se jim to) umřít teprve stářím. Josému Arcadiu Buendíovi se té noci zdálo, že na onom místě stojí hlučné město a jeho domy mají stěny ze zrcadel. Zeptal se, co je to za město, a v odpověď se mu dostalo jména, které ještě nikdy neslyšel a které nemělo žádný význam, které však ve snu mělo jakousi nadpřirozenou ozvěnu: Macondo. Příštího dne přesvědčil družinu, že moře nikdy nenajdou. Vybral nejsvěžejší místo na celém břehu, nařídil vykácet stromy a na mýtině založili vesnici.

José Arcadio Buendía po léta nebyl s to pochopit, co znamenal ten sen o domech postavených ze zrcadel; teprve v den, kdy poprvé uviděl led, domníval se, že konečně chápe jeho opravdový význam. Přemýšlel o tom, že v nedaleké budoucnosti by ledové balvany mohli vyrábět ve velkých množstvích z materiálu tak všedního, jako je obyčejná voda, a postavit z nich ve vesnici nové domy: Macondo by přestalo být oním žhnoucím místem, jehož stěžeje a klepadla se kroutily samým vedrem, a proměnilo by se v zimní město. Plány na výstavbu továrny na led se nezabýval vážněji jen proto, že byl v té době přespříliš zaujat výchovou svých synů, obzvlášť Aureliana, jenž od první chvíle projevoval mimořádné nadání pro alchymii. Společně oprášili laboratoř a prošli znovu Melquíadesovy poznámky, teď už poklidně a bez vytržení, do něhož Josého Arcadia Buendíu ta novota kdysi uvedla, a dlouhými, trpělivými pokusy se snažili oddělit Úrsulino zlato z příškvarku, který ulpěl na dně kotlíku. Mladý José Arcadio se těch prací téměř nezúčastnil. Zatímco se jeho otec tělem i duší oddával laboratoři, proměnil se svéhlavý prvorozenec, ostatně vždycky příliš velký na svůj věk, v mladíka mohutné postavy. Hlas už měl hluboký a na horním rtu mu vyrazilo první chmýří. Jednoho večera přišla Úrsula do místnosti právě ve chvíli, kdy se svlékal na noc, a při pohledu na něj ji zaplavil stud, smíšený se soucitem: s výjimkou jejího manžela to byl první muž, kterého v životě viděla nahého, a byl tak dobře vybaven pro život, že jí to připadalo zrůdné. V Úrsule, tenkrát potřetí těhotné, znovu vyvstaly obavy z prvních měsíců jejího manželství.

V té době k nim občas chodívala veselá, prostořeká a vyzývavá žena, která pomáhala jiným při domácích pracích a uměla číst z karet budoucnost. Úrsula se jí svěřila; byla přesvědčena, že neúměrná velikost chlapcova pohlaví znamená stejné znetvoření jako prasečí ocas jejího bratrance. Žena se hlasitě rozesmála a její smích se rozlehl po celém domě, jako když se sype sklo. „Naopak,“ prohlásila. „Bude šťastný.“ Aby svou předpověď potvrdila, několik dní nato přinesla karty a zavřela se s José Arcadiem na sýpce vedle kuchyně. Rozvážně rozkládala karty po starém truhlářském stole a klevetila přitom o všem možném; chlapec stál vedle ní a čekal, spíš znuděně než zvědavě. Naráz natáhla ruku a dotkla se ho. „Prokrista,“ řekla, upřímně polekaná, a to bylo všecko, co byla s to říci. José Arcadio cítil, jak se mu podlamují nohy a zavaluje ho jakýsi nejasný strach a strašlivá chuť plakat. Žena se mu nijak nenabídla, José Arcadio ji však po celou noc hledal v zápachu kouře, který ucítil z jejího podpaží a který mu ulpěl podkůží. Chtěl být neustále v její společnosti, chtěl, aby byla jeho matkou, aby už navždy se ho dotýkala a znovu říkala prokrista. Jednoho dne to už nevydržel a vypravil se k ní; vykonal u ní zdvořilostní a nepochopitelnou návštěvu, seděl v obývacím pokoji a za celou dobu neřekl jediné slovo. V tu chvíli po ní netoužil. Připadala mu odlišná, úplně cizí oné představě, kterou v něm vzbouzel její pach, jako kdyby to byla jiná žena. Vypil kávu a sklíčeně odešel. V noci, když nemohl spát, však po ní znovu divoce zatoužil; teď však už netoužil po ženě ze sýpky, ale po té, kterou spatřil odpoledne.

Několik dní nato ho dost neobratně pozvala k sobě, když byla s matkou sama doma, a s tím, že mu chce předvést jakýsi karetní trik, ho zavedla do ložnice. Tam se ho dotkla tak opovážlivě, že po prvním vzrušení hned zase vystřízlivěl a cítil spíš strach než rozkoš. Požádala ho, aby k ní v noci přišel. Aby se z toho svízelného postavení nějak dostal, José Arcadio jí to slíbil, i když věděl, že nebude schopen přijít. V noci, když se neklidně převaloval v posteli, však pochopil, že k ní musí jít, ať toho je schopen nebo není. Ve tmě slyšel bratrovo klidné oddechování, otcův suchý kašel ve vedlejším pokoji, dýchavičné slepice venku na dvoře, komáří bzikání, dunivé údery svého vlastního srdce a celou tu nesmírnou vřavu světa kolem sebe, kterou až do té chvíle nevnímal; poslepu se oblékl a vyšel do spících ulic. Toužebně si přál, aby dveře nebyly zavřené jen naoko, jak mu slíbila, ale pevně na závoru; byly však otevřené. Strčil do nich konečky prstů a stěžeje vydaly ponurý táhlý zvuk, při kterém ho zamrazilo v útrobách. Ve chvíli, kdy se co nejtišeji protáhl pootevřenými dveřmi, ucítil zase ten pach. Stál však teprve v místnosti, kde spali její bratři. Nevěděl, kde si věší spací sítě, a potmě to nebyl s to zjistit; musel proto projít poslepu, otevřít dveře do ložnice a rozhledět se v ní natolik, aby si nespletl postel. Dokázal to, i když cestou vrazil do provazů sítí, které visely níž, než myslel, a nějaký muž, který až do té chvíle hlasitě chrápal, se ve spánku převrátil a s jistým zklamáním pronesl: „Bylo to ve středu.“ Strčil do dveří ložnice, nemohl však zabránit, aby nedrhly o nerovnou podlahu. Kolem byla naprostá tma a on s nenapravitelným smutkem naráz pochopil, že úplně ztratil směr. V úzké místnosti spala matka, druhá dcera s manželem a s dvěma dětmi a žena, která na něho možná nečekala. Býval by se mohl dát vést oním pachem, kdyby ho nebylo plno v celém domě, tak ošidného a zřetelného současně, jako ho cítíval z její kůže. Dlouho tam nehybně stál a užasle si kladl otázku, jak se vůbec mohl octnout v situaci tak naprosto bezvýchodné, když tu mu po tváři přejela čísi ruka s roztaženými prsty, tápající ve tmě; nepřekvapilo ho to, poněvadž podvědomě něco takového očekával. Svěřil se jí tedy a jako bez ducha se dal odvést až na jakési nejasné místo, kde ho vysvlékla do naha, cloumala s ním jako s pytlem brambor a převracela ho ze strany na stranu v neproniknutelné temnotě, v níž měla bezpočtu rukou a nepáchla už ženstvím, ale čpavkem, a on se pokoušel rozpomenout na její obličej, a místo něho se setkával s Úrsuliným; nejasně si uvědomoval, že dělá něco, co si už dávno přál dělat, nikdy však netušil, že se to opravdu dělat dá, a nevěděl, jak to vlastně dělá, poněvadž nevěděl, kde má nohy a kde hlavu a čí vlastně jsou které nohy a která hlava, a cítil, že už nedokáže snést to chladné proudění ve svém ledví a vzduch ve střevech a strach a zbrklou touhu utéci a současně tu zůstat navždy v onom dráždivém tichu a v oné úděsné samotě.

Jmenovala se Pilar Ternerová. Tažení, které vyvrcholilo založením Maconda, se zúčastnila z vůle svých rodičů, kteří ji chtěli odloučit od muže, jenž ji ve čtrnácti letech svedl a miloval ji až do dvaadvaceti, nikdy se však neodhodlal přihlásit se k ní veřejně, poněvadž byl cizinec. Slíbil, že za ní půjde třeba až na kraj světa, ovšem později, až uspořádá své záležitosti, a ji už omrzelo věčně na něho čekat a nacházet ho ve všech těch velkých i malých, světlovlasých i tmavovlasých mužích, jejichž příchod jí zvěstovaly karty, jednou po moři a podruhé po souši, ve třech dnech, ve třech měsících, anebo ve třech letech. Dlouhým čekáním jí zeslábla stehna, změkly jí prsy a odnaučila se něžnosti, ztřeštěné srdce jí však zůstalo. José Arcadio, zmámen tou zázračnou hračkou, ji noc co noc vyhledával v bludišti jejího pokoje. Jedenkráte našel dveře zavřené na závoru a dlouho na ně klepal – věděl, že našel-li v sobě odvahu zaklepat poprvé, musí teď klepat dál –, až mu po nekonečném čekání nakonec otevřela. Ve dne div neusínal vstoje a potajmu vychutnával vzpomínky na minulou noc. Když se však objevila v domě, veselá, lhostejná a povídavá, nemusel se nijak namáhat, aby zakryl své napětí, poněvadž ta žena, jejíž hlučný smích plašil holuby, neměla nic společného s neviditelnou silou, která ho naučila zhluboka dýchat a ovládat bušení vlastního srdce a dala mu poznat, proč se muži obávají smrti. Natolik byl zaujat sám sebou, že ani nechápal radost všech kolem, když otec a bratr vzbouřili celý dům zprávou, že se jim podařilo rozrušit kovovou strusku a vydobýt z ní Úrsulino zlato.

Dík vytrvalému úsilí a složitým pokusům se jim to doopravdy podařilo. Úrsula byla šťastná, a dokonce děkovala Bohu za vynalezení alchymie. Laboratoř byla plná lidí z vesnice. Úrsula jim na oslavu toho zázraku podávala gujavovou zavařeninu a sušenky a José Arcadio Buendía předváděl tyglík se znovudobytým zlatem, jako kdyby je právě vynalezl. Nakonec se přitom ocitl tváří v tvář svému staršímu synovi, který se v poslední době v laboratoři málem neukázal. Podržel mu tu suchou nažloutlou hmotu před očima a zeptal se: „Co myslíš, že to je?“ José Arcadio mu upřímně odpověděl: „Psí hovno.“

Otec ho hřbetem ruky prudce uhodil přes ústa, až mu vytryskla krev a slzy. V noci pak Pilar Ternerová našla potmě lahvičku s arnikou a vatu, přikládala mu na otok náčinky a dělala všecko, co chtěl, aby se přitom nemusel namáhat, milujíc ho tak, aby mu neublížila. Dosáhli takového stupně důvěrnosti, že okamžik nato, aniž si to uvědomovali, si začali šeptat.

„Chci s tebou být sám,“ řekl José Arcadio. „Jednou jim to všecko povím a bude po schovávačkách.“

Žena se mu to nesnažila vymlouvat.

„Bylo by to pěkné,“ řekla. „Až budeme sami, necháme svítit lampu, abychom jeden na druhého dobře viděli, a já budu moci křičet, jak jen budu chtít, a nikomu po tom nic nebude, a ty mi budeš šeptat do ucha všecky prasečinky, které tě napadnou.“

Tento rozhovor, sžíravá zášť, kterou pociťoval vůči svému otci, a myšlenka, že by se zanedlouho mohli milovat beze všech zábran, vzbudily v José Arcadiovi jakousi poklidnou odvahu. Naráz a bez jakýchkoli okolků to všecko vypravoval bratrovi.

Malý Aureliano zpočátku chápal jenom nesmírné nebezpečí, které s sebou bratrova dobrodružství přinášejí, unikal mu však půvab, který v sobě měla. Postupně se však nakazil bratrovou rozdychtěností. Dával si vyprávět i sebemenší příhody, spoluprožíval bratrovo utrpení i rozkoš a připadal si polekaný a šťastný. Až do svítání nezamhouřil oko a čekával na něj v osamělé posteli, která ho pálila jako řežavé uhlí, a potom pokračovali v rozhovoru až do chvíle, kdy museli vstávat; zakrátko proto oba trpěli stejnou ospalostí, pociťovali totéž pohrdání vůči alchymii a otcově moudrosti a vyhledávali samotu. „Ti kluci chodí jako v mátohách,“ říkala Úrsula. „Určitě mají škrkavky.“ Připravila jim odporný odvar z rozmělněného pelyňku, který chlapci s neočekávanou odevzdaností vypili, a za jediný den pak oba současně jedenáctkrát seděli na nočníku, až vypudili několik růžových červíků, které s náležitým jásotem každému předváděli, a utajili tak před

Úrsulou pravý důvod své roztěkanosti a ospalosti. V té době už Aureliano bratrovy zážitky dovedl nejen pochopit, ale spoluprožíval je; když mu jedenkrát bratr, nešetře podrobnostmi, vysvětloval techniku milování, přerušil ho totiž a zeptal se: „A jaké to je?“ José Arcadio mu bez váhání odpověděl:

„Jako zemětřesení.“

Jednoho lednového dne o druhé ranní se narodila Amaranta. Ještě než někdo vešel do místnosti, Úrsula si ji pečlivě prohlédla. Byla lehoučká a vodnatá jako ještěrka, ale všecky údy měla lidské. Aureliano o té novince nevěděl až do chvíle, kdy zjistil, že dům je plný lidí. Využil všeobecného zmatku a vydal se pro bratra, který v jedenáct hodin zmizel z postele; rozhodl se tak náhle, že ani neměl čas uvažovat, jak ho vlastně dostane z ložnice Pilar Ternerové. Několik hodin obcházel kolem jejího domu a pískal smluvená znamení, až ho nadcházející úsvit přiměl vrátit se domů. Josého Arcadia našel v matčině pokoji, jak si hraje s novorozenou sestřičkou a tváří se jako vtělená nevinnost.

Úrsule sotva skončilo šestinedělí, když se vrátili cikáni. Byli to titíž kouzelníci a kejklíři, kteří svého času přinesli do Maconda led. Zakrátko bylo zřejmé, že na rozdíl od Melquíadesova kmene nejsou hlasateli pokroku, nýbrž kramáři se zábavou. I tenkrát, když přinesli led, neukazovali ho jako něco užitečného pro lidský život, ale jako pouhou cirkusovou zvláštnost. Tentokrát spolu s množstvím zázračných hříček přinesli létací rohož; nepředváděli ji však jako významný přínos k rozvoji dopravy, nýbrž jako zdroj zábavy. Vesničané pochopitelně vytáhli poslední kousíčky zlata, aby si dopřáli chvilkový let nad Macondem. José Arcadio a Pilar, jimž všeobecný zmatek skýtal slastnou bezstarostnost, prožívali spokojené dny. Bloudili davem jako dva šťastní milenci a začali dokonce tušit, že láska může být něco klidnějšího a hlubšího než závratné, ale chvilkové štěstí jejich potajmých nocí. Pilar však to kouzlo porušila, povzbuzena nadšením, s nímž José Arcadio pobýval v její společnosti, zvolila nevhodný okamžik i způsob a jedinou větou mu svalila na ramena celou tíhu světa. „Teď je z tebe opravdový muž,“ řekla mu. A když nepochopil, co tím míní, vysvětlila mu to po lopatě:

„Budeš mít dítě.“

José Arcadio se několik dní neodvážil vykročit z domu. Stačilo, aby z kuchyně zaslechl Pilařin zvučný smích, a utíkal se schovat do laboratoře, kde zatím s Úrsuliným požehnáním ožily alchymistické přístroje. José Arcadio Buendía radostně uvítal ztraceného syna a zasvětil ho do hledání kamene mudrců, do něhož se konečně pustil. Jednou odpoledne chlapci nadšeně pozorovali létací rohož, která se mihla kolem ve výši jejich okna, nesouc cikána, jenž ji řídil, a houf vesnických dětí, které jim vesele mávaly; José Arcadio Buendía se na ni však ani nepodíval. „Nechte je, ať si sní,“ řekl. „Jednou budeme létat líp než oni, a pomocí vědečtějších prostředků než jejich ubohá pokrývka.“ Vzdor zájmu, který se snažil předstírat, José Arcadio však nikdy nepochopil moc vejce mudrců, které mu připadalo prostě jako nějaká nepovedená lahvička. Nepřestával se sžírat starostmi. Ztratil chuť k jídlu a nemohl spát, propadl téže trudomyslnosti jako jeho otec, když selhal některý z jeho plánů, a počínal si tak zmateně, že ho sám José Arcadio Buendía zprostil povinností v laboratoři v domnění, že si alchymii vzal přespříliš k srdci. Aureliano samozřejmě chápal, že bratrova sklíčenost nesouvisí s hledáním kamene mudrců, nedokázal ho však přimět, aby se mu svěřil. José Arcadio ztratil svou dřívější otevřenost; jak byl předtím spiklenecký a sdílný, byl teď uzavřený a nepřátelský. Hnán touhou po samotě a sžírán palčivou záští vůči celému světu, vstal jedné noci z postele jako obvykle, nešel však k Pilar Ternerové, nýbrž zapadl do davu na tržišti. Dlouho obcházel kolem nejrůznějších zázračných přístrojů, ale žádný z nich ho nezaujal, až si povšiml něčeho, co do hry nepatřilo: mladičké cikánky, málem ještě dítěte, ověšené pestrými cetkami, nejkrásnější ženy, jakou kdy v životě viděl. Stála v zástupu, který přihlížel smutnému představení o muži proměněném ve zmiji za to, že neposlouchal své rodiče.

José Arcadio mu nevěnoval pozornost. Zatímco probíhal smutný výslech člověka-zmije, protlačil se zástupem až k první řadě, kde stála cikánka, zůstal stát za ní a přitiskl se k jejím zádům. Dívka se chtěla odtáhnout, ale José Arcadio se k ní přitiskl ještě pevněji. V tu chvíli ho pocítila; zachvěla se překvapením a strachy, jako by nevěřila vlastním smyslům, až nakonec otočila hlavu a s roztřeseným úsměvem se na něj podívala. V tom okamžiku strčili dva cikáni člověka-zmiji zpátky do klece, odnesli ho do stanu a cikán, jenž vedl představení, oznámil:

„A teď vám, dámy a pánové, ukážeme hrůzný pokus se ženou, která po sto padesát let musí každoročně v tuto hodinu přijít o hlavu jako trest za to, že spatřila něco, co vidět neměla.“

José Arcadio a dívka se už stínání nezúčastnili. Šli do jejího stanu a se zoufalou dychtivostí se začali líbat, strhávajíce ze sebe šatstvo. Cikánka si svlékla množství živůtků a sukní s naškrobenými krajkami, zbytečný korzet vyztužený dráty a svou sbírku ozdůbek a nezbylo z ní málem nic. Byla to hubená žabka s pučícími prsy a s nohama tak štíhlýma, že byly slabší než jeho paže, měla však v sobě odhodlání a žár, jež vyrovnávaly její křehkost. José Arcadio jí však nemohl splácet stejnou, poněvadž byli v jakémsi veřejném stanu, kudy procházeli cikáni s cirkusovým nářadím, vyřizovali si své záležitosti a občas si dokonce sedli vedle postele a hráli v kostky. Uprostředvisela na tyči lampa, ozařující celý stan. V přestávce mezi laskáním se José Arcadio natáhl nahý na postel, nevěda co si počít; dívka se ho marně snažila povzbudit. Krátce nato vešla do stanu urostlá cikánka spolu s jakýmsi mužem, který nepatřil ke kočovníkům, nebyl však ani z osady, a kousek od postele se oba začali svlékat. Žena se nechtěně podívala na Josého Arcadia a pak si vzrušeně a horoucně začala prohlížet jeho odpočívající velkolepý úd.

„Chlapče,“ prohlásila, „ať ti ho pánbůh zachová!“ Společnice Josého Arcadia je požádala, aby je nechali na pokoji, a dvojice se uvelebila na podlaze, jen několik kroků od postele. Vášeň těch dvou Josého Arcadia vydráždila. Při prvním dotyku jako by dívce začaly povolovat kosti, zachřestilo to v ní jako v krabici s dominem, kůži jí zalil bledý pot, z očí jí vytryskly slzy a z celého jejího těla stoupal jakýsi ponurý nářek a nejasný pach špíny. Přestála však ten nápor s obdivuhodnou odvahou a rozhodností. José Arcadio si naráz připadal jakoby povznesen do stavu andělské oduševnělosti a srdce se mu proměnilo v pramen něžných oplzlostí, jež proudily dívce do uší a hned jí zase vycházely z úst, převedeny do její řeči. To se stalo ve čtvrtek. V sobotu večer si José Arcadio uvázal kolem hlavy červený hadr a odešel s cikány.

Když Úrsula zjistila synovu nepřítomnost, hledala ho po celé vesnici. V opuštěném cikánském táboře našla jen hromady odpadků a mezi nimi ještě dýmající popel z uhašených ohňů. Jakýsi muž, který se tam potloukal a hledal v tom smetišti skleněné cetky, jí řekl, že předchozího večera zahlédl jejího syna v houfu kočovníků, jak strká vozíček s klecí člověka-zmije. „On se dal k cikánům!“ rozkřikla se Úrsula na manžela, kterého synovo zmizení ani trochu neznepokojilo.

„Kéž by to byla pravda,“ řekl José Arcadio Buendía a drtil v hmoždíři jakousi hmotu, tisíckrát už rozdrcenou, zahřátou a znovu rozdrcenou. „Aspoň z něho bude opravdový mužský.“

Úrsula se zeptala, kterým směrem se cikáni vydali. Pustila se cestou, kterou jí udali, vyptávala se znovu a znovu v domnění, že je může ještě dohonit, a vzdalovala se čím dál víc od vesnice: až se octla tak daleko, že vůbec nepomyslila na návrat. José Arcadio Buendía postřehl její zmizení teprve v osm hodin večer, když nechal chemikálie hřát v lázni z teplého hnoje a šel se podívat, co je s malou Amarantou, která už chraptěla svým pláčem. Během několika hodin pak shromáždil skupinu dobře vyzbrojených mužů, Amarantu svěřil jakési ženě, která se nabízela, že ji bude kojit, a zmizel po neviditelných stezkách, hledaje Úrsulu. Aureliano šel s nimi. Na úsvitě jim domorodí rybáři, jejichž řeč neznali, pomocí posunků vysvětlili, že neviděli nikoho procházet. Po třech dnech marného hledání se vrátili do osady.

José Arcadio Buendía na řadu týdnů propadl naprostému zmatku. O malou Amarantu pečoval jako matka, koupal ji a vyměňoval jí dokonce pleny, čtyřikrát denně ji nosil nakojit a večer jí dokonce zpíval písně, jaké Úrsula nikdy nesvedla. Pilar Ternerová se jednou nabídla, že se jim postará o domácnost, dokud se Úrsula nevrátí. Když ji Aureliano, jehož tajemná intuice se tím neštěstím ještě přiostřila, uviděl ve dveřích, měl záblesk jasnozřivosti; vytušil, že nějakým blíže nevysvětlitelným způsobem je vinna bratrovým útěkem a následujícím zmizením jeho matky, a sužoval ji do té míry, s tak zamlklým a neúprosným nepřátelstvím, že se u nich víckrát neukázala.

Čas vrátil věcem jejich přirozený běh. José Arcadio Buendía a jeho syn ani nevěděli, kdy se vlastně znovu octli v laboratoři, oprášili ji, zapálili oheň v pícce a znovu se oddali trpělivým pokusům s chemikáliemi, které po několik měsíců odpočívaly v hnojové lázni. Dokonce i Amaranta z proutěného košíku zvědavě pozorovala svého otce a bratra, jak zaujatě pracují v pokojíku, plném rtuťových par. Několik měsíců po Úrsulině odchodu se však začaly dít podivné věci. Prázdná lahvička, která už bůhvíjak dlouho stála zapomenuta ve skříni, byla naráz tak těžká, že ji nebyli s to zvednout. Kelímek s vodou, postavený na pracovním stole, půl hodiny sám od sebe vřel, až se všechna voda vypařila. José Arcadio Buendía i jeho syn ty úkazy pozorovali s polekaným nadšením; nedovedli si je vysvětlit, vykládali si je jako projevy hmoty. Jednou se dal Amarantin košík sám od sebe do pohybu a putoval kolem celého pokoje, k hlubokému úžasu Aureliana, který ho spěchal zadržet. Otec se tomu však nepodivil; postavil košík zase zpátky na místo a uvázal ho k noze stolu, přesvědčen, že očekávaná událost je nablízku. Tenkrát od něho Aureliano uslyšel slova:

„Jestli se nebojíš Boha, boj se kovů.“

Znenadání, málem pět měsíců po svém zmizení, se vrátila Úrsula, nadšená a omládlá; na sobě měla nové šaty, v Macondu dosud neznámého střihu. José Arcadio Buendía sotva ten otřes přestál. „Tak tohle to bylo!“ vykřikoval. „Já věděl, že to takhle dopadne.“ A opravdu tomu věřil, poněvadž při svých dlouhých osamělých zápasech s hmotou se v hloubi duše modlil, aby tím očekávaným zázrakem nebylo objevení kamene mudrců a rozpoutání sil oživujících kovy, ba ani schopnost proměnit domovní zámky a stěžeje v ryzí zlato, nýbrž to, co se teď opravdu stalo: Úrsulin návrat. Žena však jeho radost nesdílela. Zběžně ho políbila, jako by nebyla pryč déle než hodinu, a řekla:

„Podívej se ven.“

Když José Arcadio Buendía vyšel na ulici a spatřil ten zástup, dlouho se nemohl vzpamatovat z úžasu. Nebyli to cikáni, nýbrž muži a ženy jako oni, s hladkými vlasy a s hnědou pletí; hovořili týmž jazykem a stěžovali si na stejné bolesti. Měli s sebou muly naložené potravinami a volské povozy plné nábytku a domácího náčiní, naprosto obyčejných světských potřeb, s nimiž obchodovali bez obvyklého povyku kramářů s všední skutečností. Přišli z vesnic na opačné straně bažiny, vzdálených jen dva dny cesty, kam každý měsíc docházela pošta a kde znali přístroje usnadňující lidem život. Úrsula nedohonila cikány, nalezla však cestu, kterou její muž na své marné pouti za světem velkých vynálezů objevit nedokázal.

* * *

Synovi Pilar Ternerové bylo čtrnáct dní, když ho přinesli k jeho prarodičům. Úrsula ho přijala jen neochotně; i tentokrát se podrobila umíněnosti svého manžela, který se nedovedl smířit s představou, že by potomek z jeho krve měl zůstat na ulici, vymínila si však, že před chlapcem zatají jeho skutečnou totožnost. Dali mu jméno José Arcadio, nakonec mu však říkala prostě jen Arcadio, aby se vyhnuli nedorozuměním. V té době se v osadě dělo tolik věcí a v samém domě byl takový ruch, že péče o děti ustoupila do pozadí. Svěřili ji Visitación, guajirské Indiánce, která přišla do Maconda společně se svým bratrem, prchajíc před nespavou nemocí, která už několik let sužovala jejich kmen. Oba byli tak učenliví a úslužní, že si je Úrsula vzala k sobě, aby jí pomáhali při domácích pracích. Díky tomu Arcadio i Amaranta uměli guajirsky dřív než španělsky a naučili se pít vývar z ještěrek a jíst pavoučí vajíčka, aniž se o tom Úrsula dozvěděla, protože byla příliš zaměstnána obchodem s karamelovými zvířátky, který se slibně rozvíjel. Macondo vypadalo jinak než dřív. Lidé, kteří přišli s Úrsulou, všude rozhlásili jeho výhodnou polohu nedaleko bažiny a úrodnost zdejší půdy, a někdejší prostá osada se zanedlouho proměnila v živé městečko s obchody, řemeslnickými dílnami a stálou obchodní cestou, po níž sem přišli první Arabové v pantoflích a s kruhy v uších a vyměňovali skleněné náhrdelníky za papoušky. José Arcadio Buendía neznal odpočinku. Stržen skutečností, která ho obklopovala a pro tu chvíli mu připadala podivuhodnější než rozlehlý vesmír jeho představivosti, ztratil všechen zájem o alchymistickou laboratoř, nechal odpočívat chemikálie, znavené dlouhými měsíci pokusů, a stal se znovu oním podnikavým člověkem z dob založení obce, jenž rozhodoval, kudy povedou ulice a kde budou stát nové domy, aby se žádnému nedostalo větších výhod než ostatním. Mezi nově příchozími si získal takovou vážnost, že nikdo nevykopal základy ani nepostavil plot, aniž by se s ním předem neporadil, a nakonec se usnesli pověřit ho rozdělováním půdy. Když se vrátili cikánští kejklíři, kteří mezitím proměnili svou putovní pouť v obrovskou hernu, kde se hrály hazardní hry, uvítali je s jásotem v domnění, že se s nimi vrací i José Arcadio. Chlapec se však nevrátil a nepřivezli s sebou ani člověka-zmiji, jenž by jim podle Úrsulina mínění jediný mohl podat nějakou zprávu o synovi, a tak cikánům nedovolili utábořit se v osadě ani tam vkročit kdykoliv v budoucnosti, poněvadž je měli za hlasatele chlípnosti a zvrácenosti. José Arcadio Buendía však přitom výslovně zdůraznil, že někdejší Melquíadesův kmen, jenž svou tisíciletou moudrostí a svými báječnými vynálezy tak přispěl k rozvoji vesnice, najde u nich vždycky otevřené dveře. Podle slov poutníků byl však Melquíadesův kmen vyhlazen z tváře země, poněvadž překročil meze lidského vědění. José Arcadio Buendía, alespoň pro tu chvíli zproštěn útrap, kterými ho sužovala představivost, přiměl zakrátko celou obec k pořádku a pracovitosti, připouštěje v tom směru jen jedinou výjimku: propustili na svobodu ptáky, kteří je už od založení Maconda obveselovali svým švitořením, a místo nich pověsili do každého domu hrací hodiny. Byly to krásné hodiny z vyřezávaného dřeva, které Arabové směňovali za papoušky, a José Arcadio Buendía je navzájem sladil tak přesně, že každou půlhodinu se městečko rozeznělo navazujícími akordy téže skladby, až přesně o polednách všecky hodiny svorně zahrály celý valčík. A byl to rovněž on, kdo v té době rozhodl, že na ulicích zasadí mandloně místo akácií, a kdo objevil způsob, jak porostou věčně, nikdy ho však nikomu neprozradil. Ještě po letech, když se Macondo proměnilo ve shluk dřevěných domků a zinkových střech, stály v těch nejstarších ulicích polámané a uprášené mandloně, i když už nikdo nevěděl, kdo je tam zasadil. Zatímco jeho otec pečoval o pořádek v obci a matka rozmnožovala rodinné jmění svou úžasnou výrobou pocukrovaných rybek a kohoutů napíchnutých na hůlky z balzového dřeva – každoročně opouštěly dům dvě várky – Aureliano trávil dlouhé hodiny v opuštěné laboratoři a bez cizí pomoci se učil zlatotepectví. Byl už tak vysoký, že bratrovy odložené šaty mu zakrátko byly malé a začal chodit v otcových, Visitación mu však musela zakládat košile a projímat kalhoty, poněvadž nebyl tak podsaditý jako ostatní. Dospíváním mu zhrubl hlas a mladík začal být zamlklý a samotářský, do očí se mu nicméně vrátil onen pronikavý pohled, jaký v nich měl při narození. Natolik se soustředil na své zlatotepecké pokusy, že opouštěl laboratoř jen tenkrát, když ho zavolali k jídlu. Josého Arcadia Buendíu chlapcova uzavřenost znepokojovala; napadlo ho, že chlapec by nejspíš potřeboval nějakou ženu, a dal mu klíče od domu a nějaké peníze. Aureliano je však utratil za kyselinu solnou k přípravě lučavky královské a zkrášlil klíče máčením ve zlaté lázni. Přeháněl v tom ohledu stejně jako Arcadio a Amaranta, kterým už začaly vypadávat mléčné zuby a ještě pořád se celý den drželi Indiánů za ponča, pevně rozhodnuti nemluvit španělsky, ale jazykem Guajirů. „Nemáš si nač stěžovat,“ říkala Úrsula manželovi. „Děti dědí bláznovství svých rodičů.“ Jak naříkala na svůj bědný osud, přesvědčena, že výstřednosti jejich potomků znamenají něco stejně strašného jako prasečí ocas, podíval se na ni Aureliano upřeným pohledem, při kterém ji zaplavila nejistota.

„Někdo k nám přijde,“ oznámil jí.

Jako pokaždé, když vyslovil nějakou předpověď, pokusila se ho Úrsula odzbrojit svou kuchyňskou logikou. Na tom, že někdo přijde, nebylo přece nic zvláštního; Macondem denně procházely desítky cizinců, aniž potají oznamovali svůj příchod a aniž to někoho zneklidnilo. Přesto a vzdor vší logice si však Aureliano byl jist svou předtuchou.

„Kdo to je, nevím,“ stál na svém, „ale ať je to kdokoli, už je na cestě.“

V neděli pak opravdu přišla Rebeca. Bylo jí teprve jedenáct let. Namáhavou cestu z Manaure podnikla ve společnosti několika obchodníků s kůžemi, kteří měli děvčátko společně s dopisem dopravit k Josému Arcadiu Buendíovi, nebyli však s to s určitostí říci, kdo je o tu laskavost požádal. Její zavazadla sestávala z jediného kufříku se šatstvem, dřevěné houpací židličky s ručně malovanými pestrými kvítky a pytle z plachtoviny, který ustavičně chrastil, jako když kdáká slepice, a v kterém přinesla kosti svých rodičů. Dopis Josému Arcadiu Buendíovi zněl velice srdečně a psal ho někdo, kdo ho i nadále měl velice rád vzdor času a vzdálenosti, která je dělila, a komu nejzákladnější smysl pro lidskost přikazoval vykonat milosrdný skutek a poslat mu tu opuštěnou sirotu, jež byla Úrsulinou druhou sestřenicí, a tudíž i příbuznou Josého Arcadia Buendíi, i když vzdálenější, poněvadž byla dcerou jejich nezapomenutelného přítele Nicanora Ulloy a jeho vážené choti Rebecy Montielové, kterým Bůh dopřej království nebeské a jejichž pozůstatky posílá spolu s tímto dopisem, aby je po křesťansku pochovali. Jména uvedená v dopise byla dokonale čitelná, právě tak jako podpis, José Arcadio Buendía ani Úrsula si však nevzpomínali, že by kdy měli příbuzné toho jména, ani neznali nikoho, kdo by se jmenoval tak jako odesílatel, natož v místě tak vzdáleném jako Manaure. Od děvčete nebyli s to dozvědět se nic dalšího; od chvíle, kdy přišla, seděla na houpací židli, cucala si prst a prohlížela si je velkýma polekanýma očima, aniž sebemíň naznačila, že rozumí jejich otázkám. Na sobě měla obnošené šaty z černého diagonálu a oprýskané lakové botky. Vlasy měla sčesané za uši a převázané černou stužkou. Kolem krku jí visel škapulíř s obrázky setřenými potem a na pravém zápěstí měla špičák jakéhosi dravce, zasazený v měděném náramku, jako amulet proti uštknutí. Její zelenavá pleť a břicho, kulaté a napjaté jako buben, ukazovaly na chabé zdraví a hlad starší než dívka sama, ale když jí dali jídlo, ani je neokusila a zůstala sedět s talířem v klíně. Začínali si už myslet, že je hluchoněmá, až se jí Indiáni zeptali ve své řeči, chce-li trochu vody, a ona zvedla oči, jako kdyby je poznávala, a souhlasně přikývla.

Nechali ji u sebe, poněvadž jim nic jiného nezbývalo. Rozhodli se říkat jí Rebeca, jak se podle dopisu jmenovala její matka; Aureliano jí totiž trpělivě přečetl celý kalendář svatých, ale žádné jméno jí zřejmě nic neříkalo. V oné době ještě v Macondu nebyl hřbitov, poněvadž tu dosud nikdo neumřel, a tak nechali pytel s kostmi v domě, dokud nenajdou místo, kde by je důstojně pohřbili. Kosti pak dlouho překážely na nejrůznějších místech a obvykle je nacházeli tam, kde je nejméně čekali, vždycky s tím chrastěním, jako když kdáká kvočna. Trvalo dlouho, než se Rebeca začlenila do rodinného života. Celé dny vysedávala v nejodlehlejších koutech domu na své dřevěné židličce a cucala si prst, nevšímajíc si ničeho kromě zvuků hracích hodin, po nichž se každé půl hodiny ohlížela, jako by myslela, že se objeví někde ve vzduchu. Několik dní ji nebyli s to přimět, aby něco snědla. Nechápali, jako to, že ještě neumřela hlady, až teprve domorodci, kterým nic neuniklo, poněvadž neustále ve vší tichosti obcházeli po domě, zjistili, že Rebece chutná jedině vlhká hlína ze dvora a koláče vápna, které nehty odlupovala ze zdí. Její rodiče, nebo kdo ji vlastně vychoval, ji za ten zlozvyk zřejmě kárali, poněvadž se mu oddávala potají a s vědomím, že se dopouští něčeho špatného, snažíc se odnést svůj úlovek někam, kde by ji nikdo neviděl, a tam jej sníst. Od té chvíle na ni začali přísně dohlížet. Postříkali dvůr hovězí žlučí a potřeli zdi pálivým pepřem v domnění, že ji tím oné zhoubné neřesti odnaučí, Rebeca si však hlínu opatřovala i nadále s takovou lstivostí a důvtipem, že Úrsula byla nucena přikročit k ráznějším opatřením. Smíchala v kastrolku pomerančovou šťávu s rebarborou, nechala ji celou noc stát venku a příštího rána dívku přiměla vypít tu břečku na lačný žaludek. Nikdo jí neřekl, že by právě to byl náležitý lék proti návyku jíst hlínu, Úrsula se však domnívala, že cokoliv hořkého v prázdném žaludku musí přimět játra k činnosti. Vzdor svým křivičným údům byla Rebeca tak vzpurná a silná, že ji museli přidržovat jako mladého býčka, aby ten lék spolkla; jen stěží přitom přemohli její křečovitou obranu a přestáli její divoké nesrozumitelné výkřiky, které střídala s kousáním a pliváním a jež podle slov pohoršených domácích domorodců znamenaly nejhrubší oplzlosti, jaké si v jejich jazyce bylo možno představit. Když se to Úrsula dozvěděla, doplnila léčbu ještě ranami řemenem. Nikdy se nezjistilo, zda zapůsobila rebarbora, výprask nebo obojí dohromady, jisté však je, že během několika týdnů to s Rebecou začalo jít k lepšímu. Hrála si s Arcadiem a s Amarantou, kteří ji přijali jako starší sestru, a jedla s velkou chutí, znale přitom užívajíc příborů. Brzy se ukázalo, že mluví španělsky stejně plynně jako jazykem Indiánů, je velice zručná při tělesných pracích a na nápěv valčíku, který hrály hodiny, že zpívá půvabná slova, jež si sama vymyslela. Zanedlouho na ni hleděli jako na jednoho z rodiny. K Úrsule se chovala oddaněji než její vlastní synové, Arcadiovi a Amarantě říkala bratříčku a sestřičko, Aurelianovi strýčku a Josému Arcadiu Buendíovi dědečku. Stejným právem jako ostatní si tak nakonec zasloužila jméno Rebeca Buendíová, jediné, kterého se jí kdy dostalo a které důstojně nosila až do své smrti.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sto roků samoty.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.