Kateřina Rudčenková

AMÁLIINA NEHYBNOST

EUROMEDIA GROUP

Copyright © Kateřina Rudčenková, 2021

ISBN 978-80-242-7635-9

Amálie a její nehybnost / My laziness is my fortune

Fever Ray: When I Grow Up

Amálie leží už třetí den v posteli v letenském bytě a nemá chuť se pohnout. V pátek večer, když přišla z práce, se uložila ke spánku, ale v sobotu ráno ji nenapadl žádný důvod, proč by měla vstát. Záměrně znovu a znovu upadala do spánku, dokud to šlo, ale v jedenáct už znovu usnout nedokázala, a tak zůstala ležet a koukala do stropu.

Strop byl bílý a nic se na něm nedělo.

Přemohla ji naprostá lenost, dosud nevídaná letargie, jako by se její životaschopnost sebrala a s batohem odletěla na exotické místo a ji schválně a zlomyslně nechala tady samotnou.

Ležela nehybně v posteli a zírala pro změnu na obraz, jejž namaloval kdysi její děda: zátiší s lebkou, karafou s vínem, sklenicí a kartami, a nemohla přestat myslet na nehybné tělo svého otce.

Nos jejího otce / Will you stroke my skull?

Erik Satie: Gnossienne No. 1, Arvo Pärt: Für Alina

Když Amálii ten den (před dvěma lety) máma zavolala a řekla, že táta asi umřel, a brečela, Amálie brečela hned taky. Umřel asi. (Ještě je tedy naděje, že se někdo zmýlil ve zhodnocení jeho tělesných funkcí.)

Oznámení tohoto druhu přicházejí zásadně telefonem: i mámě to předtím zavolala příbuzná tátovy třetí ženy. Amálie čekala až do večera, že jí máma zavolá, že to asi byl ve skutečnosti omyl, planý poplach, že je jen v nemocnici a už se probírá.

Ale telefon mlčel.

Člověk pevně věří, že jemu se to nestane, rodiče nikdy neumřou, ti jeho ne.

Když někdy známí mluvili o smrti svých rodičů, pomyslela si – to je ale blbé, zní to tak staromódně, splihle.

Představit si umírat svého rodiče je stejně těžké jako představit si ho souložit (a ze všeho nejmíň s druhým rodičem).

A pak je to tady.

Je neděle jako každá jiná, březnová neděle, tři dny po svých 63. narozeninách si táta sbalí aktovku, nářadí a náčiní a jde k „babičce“ (z jeho třetí rodiny) malovat pokoj, aby v něm mohl bydlet jeho nevlastní syn se svou přítelkyní.

Tak to prý bylo, dozvědí se později od té cizí babičky, která zavolá sanitku. Táta si dá kafe a buchtu od babičky, pak se mu najednou udělá špatně. Musí si sednout do křesla. Natáhni se, říká babička.

Zkusí se natáhnout, ale není to lepší, zase si sedne. Pak se začne v křesle hroutit. Hroutí se, hroutí a babička volá pohotovost. Táta chce něco říct, ale neartikuluje. Aorta už praskla. Přichází synovec a zkouší tátovi masírovat srdce. Přijíždějí záchranáři a zkoušejí ho masírovat, dávají mu kyslíkovou masku, přijíždí jeho třetí žena, ale už je moc pozdě, během půl hodiny je po všem.

Prý. Amálie si to neumí představit. To hroucení jejího táty, který jí volával na narozeniny a ptával se setrvačným vtipem i odpoledne – Nazdár, nespíš? Nebudím tě? (Věděl, že A. málokdy vstává před devátou.)

Tak a je to, bez přípravy, bez rozloučení, nestihl si nic uspořádat, leží si mrtvý na koberci uprostřed dalších životních plánů. Amálie si zkouší představit jeho umírání, ale nejde to.

O smrti víme jen z doslechu, protože nikdy nejsme u toho. Mrtvoly jsou okamžitě uklizeny a odneseny, nevíme kam, ani jak se tvářily ve chvíli smrti. Víme jen, že už nám nezatelefonují.

Proč prasklo tátovi srdce? Co měl zrovna na srdci? Říká se, že mužům praská srdce, protože museli v životě potlačit tolik citů. Nesmí plakat veřejně, ženy za ně odžívají jejich citový život.

Vybavila se jí ta fotka. Její rodiče, tehdy mladí a štíhlí, v kovové loďce, otec drží vesla, před mámou sedí Amáliin starší bratr, tehdy asi dvouletý (ona na té fotce není, je to fotka ze světa, v němž zatím nebyla), a ukazuje ručičkou do dáli, všichni se tím směrem dívají, máma se usmívá a je dosud krásná. Rodiče jsou mladí, plni naděje, řeklo by se, kdyby dnes člověk nevěděl, že jejich manželství od začátku spělo ke konci jako všechno, co jednou začne. I když ten konec trval patnáct let a mezitím se ještě stihla narodit Amálie.

Teď byla neděle, Amálie ležela bez pohybu v posteli, pozorovala bílý strop a nepřestávala myslet na otcovu radost z nové vany, kterou jí asi před deseti lety ukazoval ve svém posledním, třetím domově. Velká masážní vana s tryskami.

Taky myslela na jeho radost, když našel před pár lety novou práci školního inspektora.

Myslela na jeho nehybné tělo na koberci ve vztahu k nové vaně s tryskami a jeho nové roli inspektora bezpečnosti provozu školy.

Myslela na fotografie, které pořizoval digitálem docela nedávno na křtu své praneteře. Stavěl se v kostele na špičky se vztaženou rukou s foťákem, aby ceremonii vyfotil přes hlavy ostatních. K čemu mu ty fotky pro čas života, který mu tehdy zbýval, asi byly? přemýšlela Amálie. A proč si vlastně fotil relativně cizí dítě on, který ji jako malou tak snadno opustil? To kvůli jeho odchodu se Amálii zapsalo do duše, že mužům na dětech nezáleží. Že děti jsou pro ně důvodem, aby rodinu opustili.

Myslela taky na jeho nos, co s ním teď asi bude. Přemýšlela o nosech, o těch chrupavčitých výčnělcích, čnějících do euroamerického prostoru (v Asii čněly o něco méně), o živoucích dutinách všeho živého, jimiž do poslední chvíle do útrob proudí vzduch, ale z kterých později na lebkách, když jsou ponechány pod zemí, nezbude nic než hrůzyplný otvor.

Myslela na nos svého otce ve vztahu k otvoru v jeho lebce, který by se z nosu stal, kdyby neměl být zpopelněn, zatímco sama ležela v sobotu odpoledne v posteli a hleděla do nehybného stropu svého bytu.

Někdo zvonil u jejích dveří a ona neotevřela. Snad nehoří, pomyslela si.

Poslední dobou, ať se Amálie podívala, kam chtěla, viděla jen příběh ústící do rozkladu.

Ve středu byla na vernisáži výstavy jednoho známého, a zatímco ji ostatní obdivovali, ona si představovala, jak umělec dávno upadl do zapomnění a z historie ho vytlačili jiní.

Viděla roztomilé dítě, a hned si představila v rychlosti jeho růst, dospívání, jeho novou rodinu, nějaký potenciální pracovní vzestup, zestárnutí, penzi a smrt.

Pozorovala různé projevy lidského úsilí, které ji často přiváděly k úžasu, a nedokázala pochopit, co všechny tvory pohání k těm nutkavým činnostem, jimiž vyplňují svůj vymezený čas.

Pozorovala, jak se v jejím bytě vždy po určité době hromadí prach ve stejných koutech, stírala ho rukou a smývala do dřezu. Nevěděla, proč má její prach narůžovělou barvu.

Znovu a znovu si pod sprchou umývala vlasy, které nechtěly zůstat čisté napořád.

Myslela na Sylvii Plath, která si ze stejného důvodu jednoho dne přestala vlasy mýt úplně, sestoupila do sklepa svého domu, kde si vlezla do plastového pytle a spolykala spoustu prášků. Když se jí v nemocnici ptali, proč to udělala a proč si vlastně přestala mýt vlasy, odpověděla: chtěla bych všechno udělat jen jednou a mít od toho už navždy pokoj!

Přesně tohle si Amálie přála.

Ale neměla nejmenší chuť kupovat si kvůli tomu plastový pytel a lehat si v něm do sklepa.

A tak jen ležela v posteli.

Najednou bylo pondělí a měla jít do práce, jenže k tomu nenacházela sílu.

Zazvonil telefon, který už tak dlouho nezvedala, nejdřív volala máma, nezvedla to, pak psal Marek, neodpověděla, teď volala její šéfová. A. to zvedla. Přijdeš dneska? byla zvědavá. Není mi dobře, říká Amálie. Musím k doktorovi. Vyležet se. Zavěsí a dál hledí do bílého stropu, pozoruje prach ve stovce záhybů zdobené dřevěné almary, vzpínající se nad postelí.

Otec byl ze čtyř dětí druhý nejmladší.

Amálie myslela i na nehybné tělo své tety, otcovy mladší sestry, která se třikrát v životě pokusila o sebevraždu. Když ji napodruhé zachránili, zapřísáhla se, že příště už se jí to povede.

Jednoho dne v zimě, asi rok před tátovou smrtí, ve svých necelých šedesáti letech odešla z domu a nevrátila se. Její muž po ní vyhlásil pátrání, v televizním pořadu ji vyzýval k návratu domů, protože se předtím pohádali. Až později se zjistilo, že tehdy odešla do lesa, zapila prášky alkoholem, lehla si do sněhu a usnula, tentokrát zdárně navždy. Až na jaře, když začal slézat sníh, ji našli houbaři.

V těle starožitné velryby / Eternity in mummy’s belly

Teprve po smrti svého otce se Amálie odhodlala jít na terapii.

Bála se totiž, že by jí každý terapeut po vylíčení formující události z dětství – tedy způsobu rozvodu jejích rodičů – poslal si to s otcem vyříkat. A to nemohla. Věděla, že by se ho na cokoli z minulosti prostě zeptat nedokázala.

Když jí bylo sedm, zmizel náhle z jejich domova. O tom, proč odešel bez rozloučení, nepadlo mezi nimi nikdy ani slovo. Tabu.

Motala se zase v kruhu.

Její současný vztah, který se původně zdál završením všech předešlých, právě narazil do stejné zdi jako ty ostatní.

Potřebovala se nutně zeptat nějaké terapeutky, jestli se z toho kruhu dá vykročit.

Zkusila tolikrát začít. Co kdysi Amálii nedal otec, musela si vzít od mužů – obdiv, přítomnost, podporu. O zájem mužů nikdy nouzi neměla. I v dobách, kdy nosila jen pánské oblečení, protože cítila nechuť k ženské „objektové“ zdobnosti, se muži vždy někde vyloupli a sami se dožadovali její pozornosti, sami ji sváděli, lezli jí do postele, lezli jí dokonce po lešení do bytu ve třetím patře, a tak je k sobě pouštěla. Nemusela se o nic snažit, za chvíli měla něčí jazyk mezi rty a ruku mezi stehny. Brala je hrstmi, všechny, kteří se nabídli, a odkopávala stejně snadno kvůli dalšímu. Později, až když napáchala hodně škod, pochopila, že na mužích vykonávala v různých rafinovaných obměnách podvědomé vyřizování účtů se svým otcem.

Snažila se v paměti dopátrat okamžiku, od kterého se začal odpočítávat rozpad vztahu s M., Markem, jejím milovaným mužem, prvním, s nímž vydržela celých pět let. A byl to okamžik, v kterém se odrazila a vydala na cestu od něj, aniž by si toho v tu chvíli byla vědoma, okamžik, který v ní něco živého nadobro umrtvil. Byla si jistá, že to byl právě ten večer a jedna konkrétní věta. Zabodla se do ní bolestně, fyzicky skutečně cítila bolest v srdci, jako by jí tam vrazil něco ostrého a trhnul.

Jednoho listopadového večera jí M. u stolu v kuchyni řekl, že by se zase rád začal milovat s kondomem.

Věčnost nahého Gerstla / Look at me, I’m naked

Amálie stojí a nehybně zírá na nahého muže.

Muž má jednu ruku v bok, vážný pohled upřený na Amálii, ochlupení tmavé a kudrnaté. Je hezký.

Kolem Amálie procházejí lidé, chvíli před nahým mužem postojí po jejím boku a pak jdou dál.

Ve Vídni se pomalu stmívá, v galerii už se chystají zavřít a Amálie pořád ještě stojí a nemůže se od smutného nahého Gerstla odtrhnout.

Amálie odjela do Vídně na výstavu mužských aktů, protože byla zklamaná z toho, co jí Marek řekl.

Gerstlův autoportrét byl jediný ze stovky vyvěšených mužů, který na ni na výstavě udělal dojem.

Rakouský malíř Richard Gerstl autoportrét namaloval v roce 1908, krátce předtím, než spáchal sebevraždu. Bylo k neuvěření, že je obraz tak starý, vypadal totiž naprosto současně. Uměla si představit, že by to zrovna dnes byl její milenec. Nahota je nadčasová, na rozdíl od oblečení a účesů nepodléhá módě, a tudíž nestárne. Pěkný naháč v nadživotní velikosti s paletou v ruce shlížel vážným pohledem na oblečené návštěvnice galerie, jejichž pohled zas – nepochybně ze všeho nejdéle – spočinul na jeho údu (jako živém). Gerstl sebevraždu spáchal ve svých pouhých pětadvaceti letech z nešťastné lásky ke vdané Mathilde, manželce jeho dobrého přítele, skladatele Arnolda Schönberga. Mathilde s Gerstlem navázala poměr a nejdřív od manžela a dětí utekla, ovšem zanedlouho se vrátila domů. Gerstl, který se trápil tím, že zatím za své umění nedosáhl kritického uznání, ve svém ateliéru po ztrátě své lásky nejprve spálil všechny dopisy a některé kresby, pobodal se a pak se oběsil před zrcadlem.

Na obraze však působil zcela vyrovnaně.

Amálii se zdá, že sice nevystihl úplně dobře proporce svých paží, ale postoj, nohy, tvář i úd působily harmonicky. Z obrazu sálá klid. Jak blízká může být tvář zcela cizího člověka, dokonce jen namalovaná! Mnohem bližší než leckterá tvář našich známých či příbuzných.

A hlavně – podařilo se mu to, oč usilují někteří umělci, když tvoří – zachytit život, zachytit dokonce svůj život pro „věčnost“.

Ten muž byl už 103 let mrtvý, ale pohledy žen nadále putovaly mezi jeho očima a penisem, tak jak si patrně přál být viděn.

Obnažený, zranitelný, vážný, vydaný všanc. Osudu, pohledům, výkladům přihlížejících.

I když kdo ví, co si přál.

Modrooký chlapeček

Amálie sedí nehybně v písku na nejkrásnější pláži, co zná, a zírá na mořský obzor.

Jednoho slunečného dne na písečné pláži Baltického moře v Lotyšsku Amálii v jejích pětatřiceti letech poprvé v životě napadlo, že mít dítě – s Markem, mužem, kterého má tak ráda – by bylo hezké.

Byl to pro ni zcela nový pocit, protože až dosud v ní představa, že by měla dítě, vždy vzbuzovala odpor. S tím také vstupovala před lety do vztahu s M., že tohle nechtějí ani jeden. Ta její nová touha byla ale tak slabá a nesla s sebou tolik pochybností, že se v tom A. nevyznala.

Chtěla bych mít asi dítě, řekla Amálie později své první terapeutce. Marek dítě nechce, ale pokaždé, když si představím, že dítě mám, pocítím vztek na svou matku. Dává to smysl?

Když tehdy Markovi napsala, že by s ním chtěla mít modrookého chlapečka, na týden se odmlčel. Následovaly dlouhé hovory a vysvětlování.

Ne, on děti nechtěl, měl přece svou uměleckou kariéru, které by se musel vzdát, a podívej se na chudáka Edu, který chtěl v mládí malovat, a jak dopadl, má rodinu a nemaluje nic.

Seděli tehdy v letenském bytě na modré pohovce po jejích rodičích a bavili se o tom, co všechno by s dítětem ztratili, čeho by se on musel vzdát a co z jeho aktivit a zálib by mu musela ještě ponechat. Jemu? Cožpak ona by o svobodu nepřišla?

Amálie se domnívala, že hlavní problém, který má za úkol s pomocí terapie vyřešit, je skrytý ve vztahu s Markem.

Žila (scházeli se obden v jejím bytě) s ním, „mužem svého života“, který jí byl nejbližší ze všech mužů, s nimiž za život zkusila chodit nebo dokonce žít.

Měla ho tak ráda, jeho humor, citlivost a hloubku, a svůj domov nacházela nikoli v jejich společně obývaném prostoru, ale v jejich společné tělesnosti. Milovala jeho tělo přitisknuté na své, milovala jeho náruživost, jeho mužnou dobyvačnost, s níž ji sváděl jako silný býk, živočišné vzdouvání a mručení, jeho sošnou postavu, široká ramena, modré oči, jeho veliké sochařské ruce s krásnými prsty, jimiž ji hnětl, jeho urostlý penis, jeho žíly a krev, jeho život.

Cítila se s ním vždy jako uprostřed divokých vln, jako na hřbetě celého stáda hřebců, cítila se jako v živoucím jasně zeleném pralese, ve šťavnaté mlze, jako v syté vůni posečené trávy, šťastná, naplněná. A i když spolu občas v posteli hráli sadomasochistické hry, v jeho přístupu byla kultivovanost, nikdy se jeho nadvládou necítila být doopravdy ponížená. V běžném životě byl mírný, klidný a pozorný. V jeho osobnosti splývalo tolik vlastností jako stvořených jen pro ni. Našli se a byl to zázrak. Někdy ji svírala úzkost, co by si počala, kdyby zmizel z jejího života. Takového muže by už nenašla, to bylo jisté.

Chtěla s ním mít dítě, ale on nechtěl.

Amálie se tedy domnívala, že hlavní problém je skrytý ve vztahu s M.

Jenže na třetím sezení jí k jejímu překvapení terapeutka oznámila: „Máte silnější vztah ke své matce než k partnerovi. I když s negativním nábojem, ale i to je vztah.“

Druhý den ráno se probudila se strašným vědomím – ve svých pětatřiceti letech i nadále leží v těle své matky jako staré zarostlé embryo.

To ten byt, dobraly se nakonec na dalším sezení, když Amálie popisovala, jak se chová její matka ve vztahu k bytu, v němž teď A. žila. Například jí právě bez jejího vědomí objednala domů umývače oken!

Prala by Uma záclony ve vaně? / Fuck you, ancestors!

Amálie žije v letenském bytě, ve kterém vyrostla a v němž se později všechno rozpadlo, v bytě, kde žili její rodiče a před nimi její prarodiče, v bytě, v němž všichni nakonec buď onemocněli a zemřeli, nebo z něj odešli za něčím lepším. Jen ona tu zůstala, protože si až do dneška neuměla představit, že by žila někde jinde.

Obklopoval ji tu nábytek, který koupili v prehistorických dobách její rodiče. Svou domýšlivou diktátorskou hruď nad jejich postelí vypínala víc než dvoumetrová těžkotonážní starožitná almara z tvrdého bukového dřeva, vykládaná deskou z černého mramoru. Na stěně tapety s archaickým secesním vzorem, u masivního stolu vyřezávané židle s koženým potahem připevněným zlatými cvočky, na zdi visely (ač stály) staré pendlovky. Prvky pohřebního luxusu.

Od jisté doby toužila po lehkém světlém nábytku, který by sama unesla.

Pětatřicet, to byl věk, kdy už své okolí, lidi i události, stačilo sledovat jen periferně, člověk si všechno dokázal rychle domyslet.

Pouze to, v čem žila od narození, už naopak nebyla schopna nahlédnout objektivně vůbec.

Ne nadarmo platila nemalé peníze své terapeutce, aby jí ty nezaujaté nesentimentální oči zvenčí poskytla. „Silnější vztah k matce než k partnerovi,“ to nepřipadalo Amálii zrovna jako lichotivý popis dospělé osoby, ale bohužel se v tom poznala. „Za tu pohodlnost s bytem platíte příliš vysokou daň.“

Matka jí byt přenechala, ano, to si Amálie přála, krátce po škole ještě neměla dost peněz a zatím nevěděla, kam jinam by šla. Matka však byt proti její vůli zrekonstruovala – nemůže přece své „holčičce“ nechat staré vybavení; nezajímalo ji ale vůbec, že „holčička“ si nové vybavení nepřeje, protože kdo ví, co bude. Amálie tu díky matčině domluvě s majitelem domu platila i dlouho po revoluci jen symbolické regulované nájemné. Smlouva na byt byla ale napsaná na její matku, což Amálii znemožňovalo jednat sama za sebe, o všem musela nejprve matku zpravit.

Vždy úzkostlivě dbala, aby nebyla finančně závislá na mužích, s nimiž chodila, ale u své matky nepostřehla, že žije s nepříjemně zavazujícím pocitem vděčnosti za něco, o co dávno vůbec nestojí. Už pár let přece měla dost prostředků, aby si pronajala vlastní byt.

Byl nejvyšší čas se odstěhovat a odejmout tomu starému prostoru a věcem jejich démonickou sílu, kterou s sebou vlekly z doby, kdy se sem její děda a babička nastěhovali.

Babička (z matčiny strany), která pocházela z venkova a již znala jen z vyprávění, v tomto bytě onemocněla městem, steskem po Vysočině a ze ztracené svobody v roli dvojnásobné matky (popravdě trojnásobné matky, jejíž první dítě zemřelo) a umřela na rakovinu dělohy už ve dvaačtyřiceti. Amáliina máma se sestrou, tedy její dcery-siroty, tu coby jedenácti a dvanáctileté přišly o maminku a tíže odpovědnosti za vedení domácnosti jim dopadla na bedra. Jejich táta odmítal vykonávat tyto údajně „ženské práce“, a tak se malé holky místo hraní musely naučit vařit, prát, uklízet, vláčely ze sklepa uhláky do třetího patra, přišly tu o dětství.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Amáliina nehybnost.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.