Přeložila Hana Petráková

The Body in the Library

Copyright © 1942 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

AGATHA CHRISTIE, MARPLE, the Agatha Christie Signature

and the AC Monogram Logo are registered trade marks

of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere.

All rights reserved.

This edition was published in 2021.

Translation entitled MRTVÁ V KNIHOVNĚ

Copyright © 2021 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

ISBN 978-80-242-7615-1

Mé přítelkyni Nan

PRVNÍ KAPITOLA

Paní Bantryové se zdál sen. Její hrachor právě získal první cenu na přehlídce květin. Vikář v sutaně a komži předával ceny v kostele. Jeho manželka prošla kolem v plavkách, ale jak už to ve snech bývá, nikoho z věřících to nepohoršilo, což by se ve skutečném životě jistě stalo…

Paní Bantryová si svůj sen náramně užívala. Tyhle sny, které se zdají těsně před probuzením a končí zaťukáním služebné s ranním čajem, jí byly většinou příjemné. V podvědomí vnímala obvyklé ranní zvuky domácnosti. Zacinkání kroužků od záclon, které služebná roztahovala na schodišti, zvuky smetáku a lopatky na chodbě, kde uklízela druhá služebná. V dálce ztěžka bouchla odsunutá západka na vchodových dveřích.

Začíná nový den. Zatím si však musí co nejvíc užít té přehlídky květin, protože už je téměř jisté, že je to jen sen…

Zespoda zarachotily velké dřevěné okenice, které kdosi otevřel v salonu. Slyšela to, i když si ten zvuk ještě nepřipouštěla. Obvyklé hluky, tlumené a nenápadné, budou pokračovat ještě dobrou půlhodinu, aniž by ji rušily, protože jsou tak povědomé. Vyvrcholí svižnými, ale tlumenými kroky, které se budou blížit po chodbě, šustěním kartounových šatů, jemným cinkáním čajového nádobí při pokládání tácu na stolek přede dveřmi a potom bude následovat tiché zaklepání a vstoupí Mary, aby roztáhla závěsy.

Paní Bantryová se ze spaní zamračila. Do jejího snu proniklo cosi rušivého, co do této denní doby nepatřilo. Kroky na chodbě, kroky, které byly příliš rychlé a ozvaly se příliš brzo. Podvědomě se soustředila, zda uslyší cinkot čajového servisu, ale nic takového se neozvalo.

Někdo zaklepal na dveře. Paní Bantryová v polospánku automaticky řekla: „Vstupte.“ Dveře se otevřely – teď bude následovat zacinkání kroužků, protože Mary rozhrne závěsy. K tomu však nedošlo. Z matného zeleného přítmí se ozvala Mary. Byla zadýchaná a neměla daleko k hysterii: „Ach, madam, ach, madam, v knihovně je mrtvola.“

A pak se nekontrolovatelně rozvzlykala a vyběhla z místnosti zpátky na chodbu.

Paní Bantryová se posadila na posteli.

Buď vzal její sen nečekaný obrat, anebo k ní do pokoje skutečně vběhla Mary a řekla, že v knihovně je mrtvola – jak neuvěřitelné a nereálné!

„To není možné,“ podivila se paní Bantryová polohlasem.

„Muselo se mi něco zdát.“

Jenže už když to říkala, si byla čím dál víc jistá, že se jí to nezdá a že Mary, která byla vždycky klidná a zdrženlivá, skutečně pronesla tu neuvěřitelnou větu.

Paní Bantryová okamžik zvažovala situaci a potom energicky dloubla loktem do spícího manžela.

„Arthure, Arthure, vzbuď se.“

Plukovník Bantry zabručel, cosi nezřetelně zamumlal a převalil se na bok.

„Vzbuď se, Arthure. Slyšels, co říkala?“

„Nejspíš ano,“ řekl plukovník Bantry nezřetelně. „Úplně s tebou souhlasím, Dolly,“ dodal a okamžitě znovu usnul.

Paní Bantryová s ním zacloumala.

„Poslouchej. Byla tu Mary a říkala, že v knihovně je mrtvola.“

„Eh, cože?“

„Mrtvola! V knihovně!“

„Kdo říkal?“

„Mary.“

Plukovník Bantry se pozvolna probral a přikročil k řešení situace.

„Nesmysl, děvče. Muselo se ti něco zdát,“ usoudil.

„Ne, nic se mi nezdálo. Nejdřív mě to taky napadlo, ale ne, nezdálo se mi to. Opravdu sem vešla a řekla to.“

„Mary sem vešla a řekla, že v knihovně je mrtvola?“

„Ano.“

„Ale to není možné,“ oponoval plukovník.

„No…, asi ne. Předpokládám, že ne,“ zapochybovala paní Bantryová.

Vzpamatovala se a pokračovala:

„Ale proč by to Mary říkala?“

„Nemohla to říct.“

„Řekla to.“

„Určitě si to jen namlouváš.“

„Nenamlouvám.“

Teď už byl plukovník Bantry naprosto vzhůru a připraven řešit vzniklou situaci tak, jak si zaslouží. Manželce vlídně pověděl:

„Dolly, určitě se ti něco zdálo – je to jako v té detektivce

Po stopě zlomené zápalky. Pamatuješ – lord Edgbaston najde v knihovně na předložce u krbu krásnou mrtvou blondýnu. V knížkách se v knihovně vždycky najde mrtvola, ale ve skutečném životě jsem se s ničím takovým nesetkal.“

„Tak teď se možná setkáš,“ řekla paní Bantryová. „Každopádně musíš vstát a podívat se tam, Arthure.“

„Ale opravdu se ti to muselo zdát, Dolly. Sny člověku hned po probuzení vždycky připadají náramně živé. Jako by to byla pravda.“

„Mně se zdálo něco úplně jiného – o výstavě květin a o vikářově manželce v plavkách.“

Pan Bantry najednou ožil, energicky vyskočil z postele a roztáhl závěsy. Místností se rozlilo jasné světlo pěkného podzimního dne.

„Nezdálo se mi to,“ prohlásila paní Bantryová rozhodně.

„Jdi dolů, Arthure, a zjisti co a jak.“

„Ty po mně chceš, abych šel dolů a zeptal se, jestli nemáme v knihovně mrtvolu? Budu vypadat jako úplný blbec.“

„Nemusíš se na nic ptát,“ odpověděla paní Bantryová.

„Jestli tam mrtvola je, někdo ti to dřív nebo později řekne. Ty nemusíš říkat vůbec nic. Je ovšem taky možné, že se Mary zbláznila a vidí věci, které neexistují.“

Plukovník Bantry cosi zamručel, navlékl na sebe župan a vyšel ven z ložnice. Pokračoval chodbou a sestoupil dolů po schodech. Pod schodištěm se shluklo několik sloužících, ženy popotahovaly a majordomus důstojně vykročil pánovi vstříc.

„Jsem rád, že jste přišel, pane. Nařídil jsem, aby všechno zůstalo, jak je, dokud nepřijdete. Měl bych zavolat policii, pane?“

„Proč byste ji volal?“

Majordomus se káravě ohlédl na vysokou mladou ženu, která hystericky vzlykala kuchařce na rameni.

„Měl jsem za to, pane, že vás Mary již informovala. Pověděla mi to.“

Mary ze sebe vyrazila:

„Byla jsem tak rozčilená, že ani nevím, co jsem řekla. Všechno se mi to znovu vrátilo, podlomily se mi nohy a stáhl žaludek. Najít něco takového – ach, ne!“

Znovu se zhroutila na paní Ecclesovou, která ji chlácholila: „No tak, no tak, drahoušku,“ a zdálo se, že z toho má jisté potěšení.

„Mary je pochopitelně poněkud vyvedená z míry, pane, protože to byla právě ona, kdo tu strašlivou věc objevil,“ vysvětloval majordomus. „Vešla do knihovny, aby jako obvykle roztáhla závěsy – a málem zakopla o mrtvolu.“

„Chcete říct, že v mé knihovně je mrtvola?“ ptal se naléhavě plukovník Bantry. „V mé knihovně?“

Majordomus si odkašlal.

„Možná byste se na to rád podíval sám, pane.“

„Haló? Tady policejní stanice. Ano, kdo volá?“

Konstábl Palk si jednou rukou zapínal uniformu, zatímco druhou držel telefonní sluchátko.

„Ano, ano, Gossington Hall. Ano? Ach, dobré ráno, pane.“ Policista pokračoval mírně pozměněným tónem. Jakmile si uvědomil, že mluví se štědrým patronem policejních sportovních aktivit i místního magistrátu, potlačil úřední netrpělivost.

„Ano, pane? Mohu pro vás něco udělat? Omlouvám se, pane, ale nerozuměl jsem vám dobře…, mrtvola, řekl jste mrtvola?… Ano?… Ano, kdybyste byl tak laskav, pane… Přesně tak, pane… Neznámá mladá žena, říkáte?… Jistě, pane. Nechte to na mně, pane.“

Konstábl Palk odložil sluchátko, pomalu, dlouze hvízdl a vytočil číslo svého nadřízeného.

Paní Palková nahlédla do místnosti z vedlejší kuchyně, odkud se šířila lahodná vůně smažené slaniny.

„Co se děje?“

„Ta nejdivnější věc, o jaké jsi kdy slyšela,“ odpověděl manžel. „V Hall našli mrtvolu mladé ženy. V plukovníkově knihovně.“

„Je zavražděná?“

„Uškrcená. Tak to alespoň plukovník tvrdí.“

„O koho jde?“

„Plukovník říká, že ji v životě neviděl.“

„Tak co dělala v jeho knihovně?“

Policista Palk ji umlčel káravým pohledem a úředním tónem promluvil do telefonu.

„Inspektor Slack? U telefonu konstábl Palk. Právě jsem přijal zprávu o nálezu mrtvoly mladé ženy. Byla objevena dnes ráno v sedm patnáct…“

Telefon slečny Marplové zazvonil, zrovna když se oblékala. Vyvedl ji tak trochu z rovnováhy. V tuhle dobu jí obvykle nikdo netelefonoval. Její staropanenský život byl tak pečlivě nalinkovaný, že jakýkoli nečekaný telefonát dokázal vyvolat ty nejbarvitější domněnky.

„Ach bože,“ vydechla slečna Marplová a upřela zmatený pohled na vyzvánějící přístroj. „Kdo to může být?“

Ve vsi bylo zvykem zavolat sousedům mezi devátou a půl desátou dopoledne, přátelsky pohovořit, navrhnout plán na nějakou aktivitu, pozvat na návštěvu a podobně. Řezník mohl zavolat před devátou, pokud se vyskytl nějaký nečekaný zádrhel ohledně dodávky masa. Během dne se pak tu a tam telefon ozval, ale volat po půl desáté v noci už bylo považováno za nevhodné. Pravda, synovec paní Marplové, spisovatel, a tudíž člověk nevyzpytatelný, byl schopný se ozvat v tu nejneobvyklejší dobu. K výstřelkům Raymonda Westa, ať už byly sebepodivnější, však rozhodně nepatřilo ranní vstávání. On ani žádný jiný známý slečny Marplové by před osmou nevolal. Přesněji řečeno – ve tři čtvrtě na osm by nikdo nevolal.

Dokonce i na telegram bylo příliš brzy, protože pošta otevírá až v osm.

„To musí být omyl,“ usoudila slečna Marplová.

S tímto přesvědčením přistoupila k přístroji a zarazila vyzvánění tím, že zvedla sluchátko. „Ano?“

„To jsi ty, Jane?“

Slečnu Marplovou ta otázka překvapila.

„Ano, tady Jane. Jsi dneska nějak brzy vzhůru, Dolly.“ Paní Bantryová byla rozrušená a skoro bez dechu.

„Stalo se něco strašného.“

„Ach bože.“

„Právě jsme v knihovně objevili mrtvolu.“

Slečnu Marplovou napadlo, jestli se její přítelkyně nezbláznila.

„Co že jste to našli?“

„Vím, že tomu nemůžeš uvěřit. Takové věci se přece stávají jenom v románech, že? Trvalo mi celé věky, než jsem dneska ráno přesvědčila Arthura, aby se tam šel aspoň podívat.“

Slečna Marplová se snažila ovládnout. „A kdo to je?“ zeptala se zajíkavě.

„Je to nějaká blondýna.“

„Cože?“

„Blondýna. A krásná – zase jako z románu. Nikdo z nás ji nikdy v životě neviděl. Prostě tam v knihovně najednou ležela. Mrtvá. A proto k nám musíš hned teď přijít.“

„Ty chceš, abych k vám přišla? Já?“

„Ano. Posílám pro tebe auto.“

„Jistě, drahá, jestli myslíš, že bych ti mohla poskytnou útěchu…,“ řekla slečna Marplová pochybovačně.

„Ne, nepotřebuji útěchu, ale ty se v mrtvolách tak dobře vyznáš!“

„Ne, ne, to určitě ne. Moje drobné úspěchy byly většinou jen teoretické.“

„Ale ve vraždách se vyznáš a ona byla zavražděná, víš? Uškrcená. Říkám si, že když už člověk musí mít v domě opravdovou vraždu, měl by si ji užít, jestli chápeš, jak to myslím. Proto chci, abys přijela a pomohla mi zjistit, kdo to udělal, a rozluštit celou tu záhadu a tak. Je to tak vzrušující, viď?“

„No, jistě, drahá. Tak jestli myslíš, že bych ti mohla nějak pomoct, dobrá.“

„Výborně! S Arthurem není kloudná řeč. Jako by si myslel, že bych si to všechno neměla tak užívat. Je to samozřejmě strašně smutné a tak, ale já jsem přece tu dívku vůbec neznala – a až ji uvidíš, pochopíš, co tím myslím, když říkám, že nevypadá jako skutečný člověk.“

Slečna Marplová vystoupila z auta Bantryových s napjatým očekáváním. Šofér jí přidržel dveře.

Plukovník Bantry vyšel na schody a vypadal poněkud překvapeně.

„Slečna Marplová? Ehm…, rád vás vidím.“

„Vaše paní mi telefonovala,“ vysvětlila slečna Marplová.

„Ale to je ohromné! Potřebuje tu někoho mít, jinak se z toho zblázní. Nedává na sobě nic znát, ale víte, jak to chodí…“

V tu chvíli se objevila paní Bantryová a prohlásila:

„Arthure, vrať se do jídelny a nasnídej se. Vychladne ti slanina.“

„Myslel jsem, že přijel inspektor,“ vysvětloval plukovník Bantry.

„Určitě dorazí každou chvíli,“ ujistila ho paní Bantryová.

„Proto je potřeba, aby ses nejprve nasnídal. Potřebuješ to.“

„Ty taky. Pojď si radši něco sníst, Dolly…“

„Za okamžik jsem tam,“ řekla paní Bantryová. „Jen běž, Arthure.“

Paní Bantryová zahnala plukovníka do jídelny jako neposlušnou slepici.

„Tak!“ zahlaholila paní domu vítězoslavně. „Pojď se mnou.“

Rychle vyrazila jako první dlouhou chodbou do východní části domu. Před dveřmi do knihovny hlídkoval konstábl Palk a s rezolutním gestem paní Bantryovou zastavil.

„Lituji, ale dovnitř nikdo nesmí. Rozkaz inspektora.“

„To je nesmysl, Palku. Slečnu Marplovou přece dobře znáte.“

Konstábl Palk připustil, že slečnu Marplovou zná.

„Rozhodně musí tu mrtvolu vidět. Je to důležité,“ prohlásila paní Bantryová. „Nedělejte hlouposti, Palku. Koneckonců je to moje knihovna, ne?“

Konstábl Palk ustoupil. Ustupovat příslušníkům šlechty byl celoživotní návyk. Inspektor se o tom nakonec nemusí dovědět, pomyslel si.

„Ničeho se nedotýkejte, nic neberte do ruky,“ varoval dámy.

„Samozřejmě že ne,“ řekla paní Bantryová netrpělivě. „To přece víme. Můžete jít s námi a hlídat.“

Konstábl Palk toto povolení využil. Stejně to měl v úmyslu udělat.

Paní Bantryová triumfálně vedla svou přítelkyni přes celou knihovnu až ke staromódnímu krbu. Tam se smyslem pro dramatické vyvrcholení pronesla: „Tady!“

Slečna Marplová pochopila, co její přítelkyně měla na mysli, když říkala, že mrtvá dívka nevypadá jako skutečný člověk. Knihovna velice dobře reprezentovala své majitele. Byla velká, omšelá a neuklizená. Prostorná vysezená křesla, dýmky, knihy a na velikém stole poházené úřední papíry. Na zdech pár starých dobrých rodinných portrétů, několik špatných viktoriánských akvarelů a několik rádoby humorných loveckých výjevů. V rohu stála vysoká váza s hvězdnicemi. Celá místnost působila příjemným, ležérním dojmem, který ještě podtrhovalo tlumené osvětlení. Vypovídala o dlouhodobém obývání, rodinném využívání a tradičních vazbách.

A napříč přes krbovou předložku z medvědí kůže leželo cosi nového, surového a drsně vážného.

Křiklavá dívčí postava. Dívka s nepřirozeně světlými vlasy upravenými do složitých lokýnek a prstýnků. Štíhlé tělo bylo oblečené do bílých třpytivých saténových večerních šatů s volnými zády. Na tvářích měla silnou vrstvu líčidel, která se jí teď groteskně odchlipovala od oteklého promodralého obličeje, hustá mascara jí stekla z řas na zkřivené tváře, šarlatové rty vypadaly jako otevřená rána. Nehty na rukou měla nalakované temně krvavou barvou, stejně jako nehty na nohou. Laciná, pouťová, vulgární postava – naprosto nepatřičná v přepychu solidní staromódní knihovny plukovníka Bantryho.

Paní Bantryová tiše prohodila:

„Už chápeš, co jsem tím mínila? Je to něco úplně neskutečného!“

Stará dáma vedle ní přikývla. Dlouho se zamyšleně dívala na schoulenou postavu.

Nakonec tichounce řekla:

„Je velice mladá.“

„Ano, ano, to asi je.“ Paní Bantryová vypadala skoro překvapeně, jako by právě teď učinila nějaký objev.

Slečna Marplová se sklonila. Dívky se nedotkla. Prohlížela si prsty, které křečovitě svíraly přední díl šatů, jako kdyby po nich chňapla, když naposledy zoufale zalapala po dechu.

Venku zakřupal štěrk pod koly auta. Konstábl Palk naléhavě vydechl:

„To bude inspektor…“

Paní Bantryová v souladu se svým hluboce zakořeněným přesvědčením, že aristokracie nikdy nenechá člověka na holičkách, okamžitě přešla ke dveřím. Slečna Marplová ji následovala. Paní Bantryová řekla:

„To je v pořádku, Palku.“ Konstáblovi se nesmírně ulevilo.

Plukovník Bantry v rychlosti polkl poslední kousek topinky s džemem, zapil ho kávou a pospíchal do haly. Když uviděl plukovníka Melchetta, policejního náčelníka místního hrabství, jak vystupuje u auta v doprovodu inspektora Slacka, oddechl si. Melchett byl jeho přítel. Slacka v oblibě neměl – energický člověk a chaotik, který naprosto ignoruje city těch lidí, jež nepovažuje za důležité.

„Zdravím, Bantry,“ začal policejní náčelník. „Říkal jsem si, že se raději dostavím osobně. Vypadá to na výjimečnou záležitost.“

„To ano…, to ano…,“ plukovník Bantry hledal slova. „Je to neuvěřitelné… fantastické!“

„Netušíš, kdo je ta žena?“

„Ani v nejmenším. V životě jsem ji neviděl.“

„Majordomus něco ví?“ zeptal se inspektor Slack.

„Lorrimer je stejně ohromený jako já.“

„Ach,“ řekl inspektor Slack. „Podivné.“ Plukovník Bantry pokračoval:

„V jídelně je snídaně, Melchette, kdyby sis chtěl něco dát.“

„Ne, ne, raději s tím tady pohneme. Haydock by tu měl být každou chvíli – ach, tady je.“

Další auto zajelo k domu a z něj vystoupil ramenatý doktor Haydock, který byl i policejním lékařem. Z druhého policejního auta se vynořili další dva muži v civilu. Jeden si nesl fotoaparát.

„Tak jsme tu všichni, že?“ optal se policejní náčelník.

„Dobrá. Jdeme na to. Slack říká, že je v knihovně.“ Plukovní Bantry zavrčel.

„Je to neuvěřitelné! Víš, když moje žena dneska ráno tvrdila, že do naší ložnice přišla služka a oznámila, že v knihovně je mrtvola, prostě jsem jí nevěřil.“

„Ano, ano. Úplně ti rozumím. Doufám, že tvoje paní není tím vším moc vykolejená?“

„Ale ne, drží se skvěle – opravdu skvěle. Má u sebe starou slečnu Marplovou odsud z vesnice.“

„Slečnu Marplovou?“ Policejní náčelník ztuhl. „Proč pro ni poslala?“

„No, žena prostě potřebuje mít poblíž jinou ženu – nemyslíš?“

Plukovník Melchett se uchechtl.

„Já bych spíš řekl, že si tvoje žena bude chtít trochu zahrát na detektiva amatéra. Slečna Marplová je taková naše místní čmuchalka. Jednou nám to nandala, viďte, Slacku?“

Inspektor Slack odpověděl: „To bylo něco jiného.“

„Jiného? V čem?“

„To byl místní případ, pane. Ta stará dáma ví, kde se co ve vsi šustne, to je pravda. Ale tady si neškrtne.“

„Vy sám o tom taky moc nevíte, Slacku,“ poznamenal Melchett suše.

„Á, jen počkejte, pane. Hned se do toho pustím.“

*

Paní Bantryová se slečnou Marplovou teď měly čas zajít do jídelny a dát si něco menšího k snídani.

Paní Bantryová chvíli čekala, jestli se slečna Marplová nerozpovídá, ale pak začala sama.

„No tak, Jane?“ vybídla hosta naléhavě.

Slečna Marplová vzhlédla od talíře s poněkud zmateným výrazem.

„Nepřipomíná ti to něco?“ navrhla paní Bantryová optimisticky.

Slečna Marplová se totiž proslavila tím, že dokázala dát do souvislostí obyčejné vesnické události s vážnějšími záležitostmi, a tak je objasnila.

„Ne,“ odpověděla slečna Marplová zamyšleně, „nedá se říct, že by mi to něco připomínalo – alespoň ne v tuto chvíli. Jen maličko možná nejmladší děvče paní Chettyové – Edie –, ale to bude asi jenom tím, že si ta chudinka z knihovny okusovala nehty a že měla trošku předkus. Nic víc. A ještě samozřejmě to,“ rozváděla slečna Marplová své přirovnání, „že Edie taky měla v oblibě takovou tu lacinou parádu.“

„Myslíš ty šaty?“ zeptala se paní Bantryová.

„Ano, velice křiklavý, nekvalitní satén,“ odtušila slečna Marplová.

„Máš pravdu,“ přitakala paní Bantryová. „Budou z jednoho z těch ošklivých obchůdků, kde dostaneš všechno za pakatel. Ale počkej,“ pokračovala zaujatě, „co se stalo s Edie Chettyovou?“

„Právě nastoupila na své druhé místo – a myslím, že se jí tam daří.“

Paní Bantryová byla lehce zklamaná. Vypadalo to, že v tomto případě na vesnickou paralelu nedojde.

„Jedna věc mi vrtá hlavou,“ pokračovala paní Bantryová, „co mohla asi tak dělat v Arthurově pracovně? Palk mi říkal, že okno bylo vypáčené. Mohla sem přijít s nějakým zlodějem, pak se pohádali…, ale to zní jako nesmysl, viď?“

„Nebyla zrovna oblečená na vloupání,“ poznamenala slečna Marplová zamyšleně.

„Ne, byla oblečená na tanec nebo na nějaký večírek. Ale nic takového se tady ani nikde poblíž nekoná.“

„Ehm…, ne,“ přisvědčila slečna Marplová váhavě. Paní Bantryová se chopila příležitosti.

„Něco tě napadlo, Jane, viď?“

„No, jen jsem si říkala…“

„Ano?“

„Basil Blake.“

„Ale ne!“ vykřikla paní Bantryová spontánně a na vysvětlenou dodala: „Znám jeho matku.“

Obě ženy se na sebe podívaly.

Slečna Marplová si povzdechla a zavrtěla hlavou.

„Úplně chápu, jak se cítíš.“

„Selina Blakeová je ta nejmilejší žena, jakou si jen umíš představit. Její bylinkové záhony jsou prostě úžasné – když je vidím, nemůžu nezávidět. A je tak strašně štědrá, když jde o řízky a odkopky.“

Slečna Marplová přešla tyto skutečnosti o paní Blakeové a dodala:

„Víš, každopádně kolovala spousta řečí.“

„Ach, já vím – já vím. Stačí vyslovit před Arthurem jméno Basila Blakea a je vzteky nepříčetný. Basil na něj byl hrozně drzý a Arthur o něm od té doby neřekne vlídné slovo. Basil mluví takovým tím lehce pohrdavým způsobem, jakým dneska mladí chlapci mluví – pošklebují se, naparují se kvůli své škole nebo impériu a bůhví čemu všemu. A navíc to oblečení, co nosí!“

„Lidi říkají,“ pokračovala paní Bantryová, „že na venkově nezáleží na tom, co má kdo na sobě. Větší nesmysl jsem neslyšela. Právě na venkově si toho každý všimne.“ Odmlčela se a pak tesklivě dodala: „A bývalo to takové rozkošné miminko ve vaničce.“

„Minulou neděli otiskli v novinách překrásnou fotku vraha z Cheviotské vrchoviny jako miminka,“ řekla slečna Marplová.

„Ach, Jane, nemyslíš si přece, že by on…“

„Ne, ne, drahá. To jsem nechtěla říct. To by byl opravdu ukvapený závěr. Jen jsem se snažila najít vysvětlení, proč tu ta mladá žena mohla být. St. Mary Mead je tak nepravděpodobné místo. A tak mě napadlo, že jediným možným důvodem by mohl být Basil Blake. Ten pořádá večírky. Pamatuješ, jak v červenci přijela spousta lidí z Londýna a z filmových studií. Všude plno křiku a zpěvu – hrozný randál – a všichni strašně opilí – a toho rozbitého skla a nepořádku příští ráno – no prostě něco neuvěřitelného – alespoň tak mi to vylíčila stará paní Berryová – a nějaká dívka usnula ve vaně prakticky nahá!“

„Nejspíš byli od filmu,“ podotkla paní Bantryová shovívavě.

„Pravděpodobně. A potom – to jsi asi slyšela – o několik týdnů později si Basil přivezl mladou dívku – platinovou blondýnu.“

„Snad si nemyslíš, že je to tahle?“ vykřikla paní Bantryová.

„No, kdo ví. Já jsem ji nikdy samozřejmě neviděla úplně zblízka, jen jak vystupovala a nastupovala do auta – a jednou na zahradě u chaty, když se opalovala jen v šortkách a podprsence. Obličej jsem vlastně nikdy nezahlédla. Tyhle mladé dívky s jejich mejkapem a účesy a nehty vypadají všechny podobně.“

„Ano. Ale i tak by to mohla být ona. Dobrý nápad, Jane.“

DRUHÁ KAPITOLA

Stejnou otázku probírali i oba plukovníci.

Policejní náčelník Melchett si prohlédl tělo, přesvědčil se, že podřízení se pustili do rutinních úkonů, a potom se připojil k pánovi domu, který přešel do pracovny v jiném křídle budovy.

Plukovník Melchett vypadal jako vznětlivý člověk, který měl ve zvyku popotahovat se za krátký zrzavý knírek. Zrovna teď to dělal a přitom vrhal bezradné postranní pohledy na druhého muže. Nakonec už se neudržel.

„Poslyš, Bantry, musím to ze sebe dostat. Je to pravda, že to děvče skutečně neznáš?“

Pan Bantry chtěl už už vybuchnout, ale policejní náčelník ho přerušil.

„Jasně, jasně, starouši, ale podívej se na to takhle: může to pro tebe být zatraceně trapné. Jsi ženatý člověk, máš rád svoji ženu a tak podobně, ale čistě mezi námi – jestli jsi byl s tímhle děvčetem nějak ve styku, raději to řekni teď. Popírat to je úplně přirozené – já bych jednal stejně, ale tak to prostě nejde. Máme tu vraždu. Fakta musí vyjít na světlo. Zatraceně, já přece netvrdím, žes ji uškrtil – takovou věc bys neudělal –, tím jsem si jistý. Jenže ona sem koneckonců přišla – do tohohle domu. Dejme tomu, že se vloupala dovnitř a čekala na tebe, někdo ji sledoval až sem a oddělal ji. Možné by to bylo. Chápeš?“

„Hergot, Melchette, povídám, že jsem tu holku v životě neviděl! Nejsem tenhle typ.“

„Pak je všechno v pořádku. Neměl bych ti to za zlé. Jsi protřelý světem. Přesto – když to říkáš… Otázka je, co tady dělala? Není odsud, to je jednou jisté.“

„Je to jako zlý sen,“ soptil rozzlobený pán domu.

„Teď jde o to, co dělala v tvojí knihovně, starouši.“

„Jak to mám vědět. Já ji sem nezval.“

„Ne, ne. Ale ona sem přesto přišla. Vypadá to, že se s tebou chtěla setkat. Nedostal jsi nějaké nezvyklé dopisy nebo něco takového?“

„Ne, nedostal.“

„Cos dělal včera v noci?“ zjišťoval plukovník Melchett opatrně.

„Šel jsem na setkání Konzervativní společnosti. Od devíti v Much Benhamu.“

„A domů ses vrátil?“

„Z Much Benhamu jsem odjížděl po desáté. Měl jsem cestou domů trochu potíže, musel jsem měnit kolo. Sem jsem dorazil ve tři čtvrtě na dvanáct.“

„Do knihovny jsi nešel?“

„Ne.“

„Škoda.“

„Byl jsem unavený. Šel jsem rovnou do postele.“

„Čekal na tebe někdo?“

„Ne. Vždycky si s sebou beru klíč od domu. Lorrimer chodí spát v jedenáct, pokud mu nedám jiné instrukce.“

„Kdo zamyká knihovnu?“

„Lorrimer. V tuhle roční dobu většinou v půl osmé.“

„Vrací se tam později během večera?“

„Když nejsem doma, tak ne. Tác s whisky a sklenice mi nechal v hale.“

„Aha. A tvoje paní?“

„Nevím. Když jsem se vrátil, byla v posteli a tvrdě spala. Mohla včera večer sedět v knihovně nebo v salonu. Zapomněl jsem se jí zeptat.“

„No dobrá, brzy se všechny detaily dozvíme. Je samozřejmě možné, že je do toho zapletený někdo ze zaměstnanců, ne?“

Plukovník Bantry zavrtěl hlavou.

„Tomu nevěřím. Jsou to všechno slušní lidé. Máme je tu roky.“

Melchett souhlasně přikývl.

„Ano, je nepravděpodobné, že by s tím měli něco společného. Spíš to vypadá, že sem to děvče přijelo z města – snad s nějakým mladíkem. Ale proč se chtěli vloupat do tohoto domu…“

Bantry ho přerušil.

„Londýn. To spíš. Tady nemáme žádné záležitosti… Nebo aspoň…“

„Oč jde?“

„Proboha!“ vyrazil ze sebe plukovník Bantry. „Basil Blake!“

„Kdo je to?“

„Mladík, který se pohybuje kolem filmu. Jízlivý zmetek. Moje žena se ho zastává, protože chodila do školy s jeho matkou, ale podle mě je to ten nejhorší dekadentní floutek, co nemá nic na práci! Kopnout ho do zadku! Pořídil si ten domek na Landsham Road – víš který – ten otřesný moderní dům. Pořádá tam večírky, vřískají, povykují a vozí si sem na víkendy děvčata.“

„Děvčata?“

„Ano, jedna tu byla minulý týden – platinová blondýna…“ Plukovník se zarazil a zůstal stát s pootevřenými ústy.

„Platinová blondýna, jo?“ utrousil Melchett zamyšleně.

„Ano. Tedy, Melchette, nemyslíš, že…“

„Možné to je,“ přisvědčil policejní náčelník rázně. „To by vysvětlovalo přítomnost děvčete tohoto typu v St. Mary Mead. Myslím, že tam zajdu a promluvím si s tím mladým… Braidem? Blakem? Jaks říkal, že se jmenuje?“

„Blake. Basil Blake.“

„Nevíš, jestli teď bude doma?“

„Počkej. Co je za den? Sobota? Obvykle přijíždí během sobotního dopoledne.“

„Uvidíme, jestli ho zastihneme,“ řekl vážně Melchett.

Venkovský domek Basila Blakea, ohavná slepenina hrázděné stavby a napodobeniny tudorovského stylu, který byl vybavený všemi moderními vymoženostmi, znala místní pošta a stavitel William Booker jako „Chatsworth“, pro Basilovy přátele to byla „Dobová záležitost“ a ve vesnici St. Mary Mead mu říkali „Nový dům pana Bookera“.

Stál zhruba čtvrt míle od samotné vesnice v nové zástavbě, kterou koupil podnikavý pan Booker, a to hned za hostincem Modrý kanec. Byl orientovaný směrem k výjimečně nedotčené venkovské cestičce. Gossington Hall ležel zhruba o míli dál na téže silnici.

Zpráva, že Nový dům pana Bookera koupila filmová hvězda, vzbudila v St. Mary Mead živý zájem. Její první příjezd byl ve vsi dychtivě očekáván. Co se vzhledu týče, neměl Basil Blake téměř konkurenta, nicméně postupně vyšla najevo pravda. Basil Blake nebyl filmovou hvězdou, ba dokonce to nebyl ani herec. Jako začínající mladíček se mohl radovat pouze z uvedení svého jména na seznamu asi patnácti lidí zodpovědných za dekorace ve studiu Lemville, kde sídlilo vedení British New Era Films. Děvčata ze vsi ztratila zájem, přísné staré panny vznášely námitky proti Basilovu způsobu života. Jenom hostinský od Modrého kance byl nadšený z hostů Basila Blakea. Od té doby, co se mladík přistěhoval, mu vzrostly tržby.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Marplová: Mrtvá v knihovně.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.