Přeložila Michala Marková

The Mysterious Mr. Quin

Copyright © 1930 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

AGATHA CHRISTIE, the Agatha Christie Signature

and the AC Monogram Logo are registered trade marks

of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere.

All rights reserved.

This edition was published in 2021.

Translation entitled ZÁHADNÝ PAN QUIN

Copyright © 2021 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

ISBN 978-80-242-7372-3

Neviditelnému Harlekýnovi

Předmluva

Příběhy o panu Quinovi nevznikly najednou. Psala jsem je postupně, vždycky jednou za čas a s velkým odstupem. Mám za to, že pan Quin je cosi, co je třeba si labužnicky vychutnávat.

Moje maminka mívala na krbové římse soupravu drážďanských porcelánových figurek, které mě od dětství fascinovaly. Byly to postavy z italské commedie dell’arte: Harlekýn, Kolombína, Pierot s Pierotkou, Pulcinella s Pulcinellou. Jako malá jsem o nich napsala několik básní, a dokonce mám dojem, že jedna, Harlekýnova píseň, byla vůbec první věc, která mi vyšla tiskem. Vydali ji v časopise Poetry Review a dostala jsem za ni, považte, celou guineu!

Když jsem od básní a strašidelných povídek přešla ke zločinům, nakonec se Harlekýn znovu vynořil: jako postava, která je vidět, jen když sama chce, a není to tak docela člověk, ale lidské záležitosti a zejména záležitosti milenců mu velmi leží na srdci. Je také jakýmsi obhájcem mrtvých.

Každá povídka je sice dějově zcela samostatná a celá sbírka vznikla během dlouhého časového období, nicméně nakonec z ní Harlekýnův příběh v hrubých obrysech přece jen vyvstane.

Zároveň se s panem Quinem zrodila i postava maličkého pana Satterthwaita, milovníka klepů a pozorovatele života, mužíčka, který sice sám žádné cesty do hlubin lásky a žalu nepodniká, ale drama vycítí na sto honů a ví, kdy v něm má sehrát svou úlohu.

Z příběhů pana Quina mám nejraději povídky Na konci světa, Muž, jenž přichází z moře a Harlekýnská ulička.

První kapitola

Pan Quin přichází

Bylo to na Silvestra.

Starší členové novoroční společnosti se na Roystonu shromáždili v prostorné hale.

Mládež se už uložila ke spánku, a pan Satterthwaite byl tomu rád. Tyhle tlupy mladých lidí neměl v lásce. Mladí mu připadali nezajímaví a neotesaní. Postrádali rafinovanost, a čím byl pan Satterthwaite starší, tím víc si rafinovanost vychutnával.

Panu Satterthwaitovi bylo dvaašedesát, byl to poněkud shrbený, vyzáblý mužík se zvídavou tváří skřítka a se silným, až nezřízeným zájmem o zážitky druhých. Celý život takříkajíc seděl v první řadě a sledoval, jak se před ním odvíjejí nejrůznější lidská dramata. Teď, když ho ve svých spárech sevřelo stáří, však zjistil, že začíná být na kvalitu předkládaných dramat čím dál náročnější. Nyní už vyžadoval neobvyklejší kusy.

Co se podobných záležitostí týkalo, oplýval nesporným talentem. Dokázal podvědomě vytušit, kde na prvky dramatu může narazit. Jejich pach uměl vycítit jako válečný oř. A od dnešního odpoledne, kdy dorazil na Royston, byl tenhle jeho zvláštní šestý smysl v pohotovosti a nabádal ho, aby byl připraven. Buď se tu něco zajímavého už dělo, nebo se teprve mělo stát.

Společnost se tu nesešla velká. Byl tu bodrý, dobře naladěný hostitel Tom Evesham a jeho vážná, politicky uvědomělá manželka, za svobodna lady Laura Keenová. Byl tu také sir Richard Conway, voják, cestovatel a sportovec, dále šest či sedm mladých lidí, jejichž jména panu Satterthwaitovi neutkvěla v paměti, a pak Portalovi.

A právě Portalovi pana Satterthwaita zaujali.

S Alexem Portalem se nikdy dřív nesetkal, ale věděl o něm všechno. Znával jeho otce i dědečka. A Alex Portal svou krev nezapřel. Táhlo mu na čtyřicet, byl světlovlasý a modrooký jako všichni Portalovi, rád sportoval a ve sportech vynikal, naprosto postrádal představivost. Na Alexi Portalovi nebylo nic zvláštního. Zkrátka řádný Angličan, jak má být.

S jeho ženou to bylo jiné. Jak pan Satterthwaite věděl, pocházela z Austrálie. Portal byl v Austrálii před dvěma lety, seznámil se tam s ní, vzali se a on ji přivezl sem. Před svatbou prý v Anglii nikdy nebyla, ale Australankám, které pan Satterthwaite znal, se v ničem nepodobala.

Po očku ji sledoval. Zajímavá žena – velice zajímavá. Tak tichá, a přitom tak – živá. Živá! To je ono! Nedalo se říci, že je krásná – ne, kráskou by ji nikdo nenazval, ale vyzařovalo z ní jakési zlověstné kouzlo, nepřehlédnutelné přinejmenším pro muže. Tady se projevila mužská stránka páně Satterthwaitovy osobnosti, zatímco jeho ženskou stránku (neboť pan Satterthwaite v sobě choval značnou dávku ženskosti) stejnou měrou zaujala jiná otázka. Proč si paní Portalová barví vlasy?

Jiný muž by to asi ani nepostřehl, ale pan Satterthwaite to věděl. V těchhle věcech se vyznal. A vrtalo mu to hlavou. Hodně tmavovlásek se barví na blond; nikdy ale nenarazil na světlovlasou ženu, která by se barvila na černo.

Byla pro něj naprostou záhadou. Intuice mu zvláštním způsobem napovídala, že ta žena je buď velice šťastná, nebo velice nešťastná – jenomže nevěděl, co z toho vybrat, a tato nejistota ho značně rozčilovala. Navíc měla na svého muže zvláštní vliv.

„Zbožňuje ji,“ říkal si pan Satterthwaite v duchu, „ale chvílemi se jí – ano, on se jí bojí! To je velice zajímavé. Neobyčejně zajímavé.“

Jedno bylo jisté – Portal pil víc, než je zdrávo. A když se jeho žena nedívala, vrhal na ni podivné pohledy.

„Nervy,“ soudil pan Satterthwaite. „Ten člověk má nervy nadranc. Ona to ví, ale nehodlá s tím nic dělat.“

Oba dva ho začali nesmírně zajímat. Dělo se tu něco, čemu nemohl přijít na kloub.

Z úvah ho probralo slavnostní odbíjení velkých hodin v rohu.

„Dvanáct,“ řekl Evesham. „Tak tu máme nový rok. Šťastný a veselý, přátelé. Mimochodem, ty hodiny se o pět minut předcházejí… Proč tu děti vlastně nepočkaly na půlnoc?“

„Ani na chvilku mě nenapadlo, že si šly doopravdy lehnout,“ poznamenala klidně jeho žena. „Nejspíš nám zrovna strkají do postelí kartáčky na zuby a tak podobně. Jim tyhle věci připadají ohromně zábavné. Nechápu proč. Za mých mladých let bychom si nic takového nemohli dovolit.“

„Autre temps, autre moeurs,“ usmál se Conway.

Byl to vysoký chlapík vojenského vzezření. On i Evesham patřili ke stejnému typu – k poctivým, přímým, laskavým mužům bez velkých intelektuálních nároků.

„Za mých mladých let jsme se vždycky všichni chytli za ruce a zazpívali si Auld Lang Syne,“ pokračovala lady Laura. „Na staré známé zapomenout měli bychom snad  – mně ten text vždycky přišel tak dojemný.“

Evesham se nervózně ošil.

„Probůh, nech toho, Lauro,“ utrousil. „Tady ne.“

Rázně přešel halou a rozsvítil ještě jednu lampu.

„To ode mě bylo ale hloupé,“ pravila lady Laura sotto voce. „Připomnělo mu to chudáka pana Capela. Není vám u toho ohně moc velké horko, drahoušku?“

Eleanor Portalová sebou trhla.

„Ano, děkuji. Trochu se posunu.“

Má tak hezký hlas – takový ten hluboký, sametový, zvučný hlas, který se člověku zaryje do paměti, pomyslel si pan Satterthwaite. Teď jí tvář halil stín. Jaká škoda.

Z šera opět promluvila.

„Pana – Capela?“

„Ano. Původního majitele domu. On se totiž zastřelil – ach! Tak dobrá, Tome, jestli nechceš, nebudu o tom mluvit. Toma to samozřejmě hodně vzalo, protože tu byl, když se to stalo. A vy také, sire Richarde, viďte?“

„Ano, lady Lauro.“

Stojací hodiny v rohu zachrčely, zahrkaly, astmaticky si odfrkly a pak odbily dvanáct. „Šťastný a veselý, Tome,“ utrousil Evesham.

Lady Laura rozvážně odložila pletení.

„Tak, nový rok jsme uvítali,“ poznamenala a směrem k paní Portalové dodala: „Co říkáte, má drahá?“

Eleanor Portalová se spěšně zvedla.

„Já jdu rozhodně do postele,“ řekla zvesela.

„Je tak bledá,“ pomyslel si pan Satterthwaite, rovněž vstal a natáhl se po svícnu. „Takhle bledá obyčejně nebývá,“ zkonstatoval pro sebe.

Zapálil na něm svíčku a s komickou, staromódní poklonou jí svícen podal. Vzala si jej, poděkovala a pomalu se vydala vzhůru po schodech.

Pan Satterthwaite málem podlehl náhlému zvláštnímu nutkání, které mu říkalo, že by za ní měl vyrazit a utěšit ji – zalil ho totiž podivný pocit, že jí hrozí nějaké nebezpečí. Pak ho to přešlo a on se zastyděl. Také začíná být nějak přecitlivělý.

Když kráčela nahoru, na svého muže se ani nepodívala, ale teď se otočila a vrhla po něm dlouhý, pátravý a podivuhodně naléhavý pohled. Pana Satterthwaita to zvláštním způsobem zasáhlo.

Poněkud uspěchaně popřál paní domu dobrou noc.

„Doufám, že nás skutečně čeká šťastný a veselý nový rok,“ řekla lady Laura. „Politická situace je ovšem dle mého názoru značně nejistá.“

„To samozřejmě,“ přitakal pan Satterthwaite vážně. „To samozřejmě.“

„Doufám jen,“ pokračovala lady Laura stále naprosto stejným tónem, „že teď přes práh jako první přejde tmavovlasý muž. Znáte tu pověru, pane Satterthwaite? Ne? To mě překvapuje. Na Nový rok má jako první do domu vejít tmavovlasý muž, nosí to štěstí. Bože můj, doufám, že v posteli nenarazím na nějakou ohavnost. Já dětem nevěřím. Jsou tak strašně rozjívené.“

V neblahém očekávání zasmušile potřásla hlavou a majestátně se vydala vzhůru po schodišti.

Jakmile byly dámy pryč, pánové si přitáhli židle do těsnějšího kroužku kolem sálajících polen ve velkém krbu.

„Kdo si dá?“ zeptal se Evesham pohostinně a zvedl karafu s whisky.

Když si všichni doplnili sklenice, hovor se stočil na téma, kterého se před chvílí dotkli.

„Vy jste Dereka Capela znal, viďte, Satterthwaite?“ zeptal se Conway.

„Tak trochu.“

„A vy, Portale?“

„Ne, já ho nikdy neviděl.“

Zaznělo to tak rozhodným a ostrým tónem, že pan Satterthwaite překvapeně zvedl hlavu.

„Strašně nesnáším, když na to Laura zabrousí,“ řekl Evesham zvolna. „Po té tragédii tenhle dům koupil jeden velkoprůmyslník. Za rok ho zase pustil – nějak mu to tu nevyhovovalo, či co. Samozřejmě se napovídala hromada nesmyslů o tom, že tu straší a kdesi cosi, což pověsti domu neprospělo. Pak, když mě Laura přesvědčila, abych kandidoval za West Kidleby, jsme se sem do kraje museli samosebou přestěhovat, a najít vhodný dům nebylo nic snadného. Royston byl ovšem levný a – zkrátka jsem ho nakonec koupil. Ty povídačky o strašidlech, to jsou jenom žvásty, ale na druhou stranu si člověk zrovna nemusí v jednom kuse připomínat, že bydlí v domě, kde se zastřelil jeho kamarád. Chudák starý Derek – už se nikdy nedozvíme, proč to udělal.“

„Nebyl by první ani poslední, kdo se zastřelil, aniž by dokázal vysvětlit, proč vlastně,“ pravil ztěžka Alex Portal.

Vstal a nalil si další štědrou dávku whisky.

„S tím člověkem je něco hodně v nepořádku,“ řekl si v duchu pan Satterthwaite. „Hodně v nepořádku. Kéž bych věděl, co.“

„Propána!“ zvolal Conway. „Slyšíte ten vítr? Pěkně bouřlivá noc.“

„Tak akorát na to, aby začala obcházet strašidla,“ zasmál se Portal lehkomyslně. „Žení se tam všichni čerti.“

„Ovšem podle lady Laury by nám i ten nejčernější z nich mohl přinést štěstí,“ usmál se Conway. „Na to nezapomínejte!“

Vítr opět hrůzostrašně zakvílel, a když zvuk utichl, ozvalo se trojí zaklepání na velké okované dveře.

Všichni sebou trhli.

„Kdo to jen může v tuhle noční hodinu být?“ podivil se halasně Evesham.

Podívali se po sobě.

„Půjdu otevřít,“ řekl Evesham. „Služebnictvo už šlo určitě spát.“

Vydal se ke dveřím, chvilku zápolil s těžkými závorami a nakonec otevřel. Do síně zavanul ledový vichr.

Na prahu stál štíhlý, vysoký muž. Jak tak na něj pan Satterthwaite hleděl, připadalo mu díky zvláštnímu světlu procházejícímu skrz barevná skla nade dveřmi, že je oblečený ve všech barvách duhy. Když ten člověk vstoupil dovnitř, ukázalo se, že je to hubený tmavovlasý muž v motoristickém oděvu.

„Nesmírně se omlouvám za vyrušení,“ pravil neznámý příjemným, vyrovnaným hlasem. „Ale rozbilo se mi auto. Není to nic vážného, můj řidič si s tím poradí, ale bude to trvat asi půl hodiny, a venku je tak strašná zima…“

Odmlčel se a Evesham se rychle ujal slova.

„To si umím představit. Pojďte si s námi dát skleničku. Nemůžeme vám s tím autem nějak pomoci?“

„Ne, díky. Můj řidič se v tom vyzná. Mimochodem – jmenuji se Quin, Harley Quin.“

„Posaďte se, pane Quine,“ vybídl ho Evesham. „Sir Richard Conway, pan Satterthwaite. A já se jmenuji Evesham.“

Když se odbylo představování, pan Quin se usadil na židli, kterou mu Evesham pohostinně přisunul. V tu chvíli mu odraz ohně vykouzlil na tváři černý pruh, který působil téměř jako maska.

Evesham přihodil do krbu pár polínek.

„Napijete se?“

„Děkuji, rád.“

Evesham panu Quinovi nalil a zeptal se:

„Takže vy to v našich končinách znáte?“

„Kdysi jsem tudy projížděl.“

„Skutečně?“

„Ano. Tenhle dům tenkrát patřil člověku jménem Capel.“

„Ach ano,“ řekl Evesham. „Chudák Derek Capel. Znal jste ho?“

„Ano, znal.“

Nato Eveshamovo chování prošlo drobnou proměnou; pro člověka, který se nevyzná v anglické povaze, byla téměř nepostřehnutelná. Předtím vystupoval mírně odtažitě, nyní šla rezervovanost stranou. Pan Quin znával Dereka Capela. Byl to přítelův přítel, a jako takový byl prověřený a zcela důvěryhodný.

„Byl to neuvěřitelný případ,“ začal Evesham sdílným tónem. „Zrovna jsme o tom mluvili. Řeknu vám, že koupit tenhle dům mi bylo trochu proti srsti. Kdyby se v okolí bývalo našlo cokoliv jiného – jenže tu bohužel nic nebylo. Strávil jsem tady ten večer, kdy se Derek zastřelil – Conway tu byl taky, a od té doby na mou duši čekám, že tu Derek začne strašit.“

„Skutečně nevysvětlitelná záležitost,“ pravil pan Quin zvolna a rozvážně, a pak se odmlčel s výrazem herce, který právě vyřkl důležitou narážku.

„Nevysvětlitelná? To bych řekl,“ vmísil se do hovoru Richard Conway. „Temná záhada to je, a už to tak zůstane.“

„Že by?“ prohodil pan Quin. „Ale přerušil jsem vás, sire Richarde.“

„Šokující – ano, takové to bylo. Člověk v nejlepších letech, veselý, bezstarostný, nic ho netrápí. Pozve si pět šest starých kamarádů. U večeře srší vtipem, je samý plán do budoucna. Pak vstane od stolu, vydá se nahoru do svého pokoje, vytáhne ze zásuvky revolver a zastřelí se. A proč? To se nikdy nikdo nedozví.“

„Není to trochu unáhlené tvrzení, sire Richarde?“ usmál se pan Quin.

Conway na něj vytřeštil oči.

„Jak to myslíte? Nerozumím vám.“

„To, že je nějaká otázka nevyřešená, neznamená, že je nutně neřešitelná.“

„Ale jděte, člověče, když se na nic nepřišlo tenkrát, jak by se na to mohlo přijít dnes – po deseti letech?“

Pan Quin zlehka zavrtěl hlavou.

„V tom s vámi nesouhlasím. Dějiny mluví proti vám. Historikové nikdy nepíší o své vlastní epoše tak pravdivě, jak to činí historikové pozdějších generací. Je to záležitost správného úhlu pohledu, zasazení věcí do skutečných měřítek. Je to, chcete-li, stejně jako vše ostatní otázka relativity.“

Alex Portal se předklonil a tvář se mu bolestně stáhla.

„To máte pravdu, pane Quine,“ zvolal, „to máte pravdu. Čas záhadu nevymaže – jen ji představí v novém, jiném světle.“

Evesham se shovívavě usmíval.

„Takže vy chcete, pane Quine, říci, že kdybychom si tu dnes takříkajíc zahráli na vyšetřovatele případu smrti Dereka Capela, odhalili bychom pravdu spíš než tenkrát?“

„Mnohem spíš, pane Eveshame. To osobní se z celé záležitosti většinou vytratilo, vy si budete vybavovat fakta jako fakta a nebudete je podrobovat vlastním výkladům.“

Evesham se pochybovačně zamračil.

„Samozřejmě je potřeba odněkud začít,“ pravil pan Quin svým tichým, klidným hlasem. „A východiskem bývá obvykle nějaká teorie. Někdo z vás určitě vlastní teorii má. Co třeba vy, sire Richarde?“

Conway se zamyšleně zachmuřil.

„Tedy,“ spustil omluvně, „samosebou a přirozeně jsme si všichni mysleli, že v tom musí být ženská. Obvykle v tom bývá buď ženská, nebo peníze, ne? A o peníze rozhodně nešlo. O ty neměl Derek nouzi. Takže co jiného se mohlo seběhnout?“

Pan Satterthwaite sebou trhl. Právě se předklonil, aby cosi poznamenal, a vtom koutkem oka zahlédl, že se u zábradlí na galerii nad nimi krčí ženská postava. Tiskla se k balustrádě tak, že byla vidět jen z místa, kde seděl on, a zjevně pozorně naslouchala, co se děje dole. Ani se nepohnula a pan Satterthwaite měl téměř pocit, že ho šálí zrak.

Ale vzor na jejích šatech rozeznal lehce – starý brokát. Ta žena byla Eleanor Portalová.

A náhle mu začaly události dnešní noci zapadat do sebe – příchod pana Quina, to nebyla náhoda; objevil se jako herec, když padne jeho narážka. V hale na Roystonu se odehrávalo drama – drama, jež neoslabovala ani skutečnost, že jeden z herců je mrtvý. Ach ano, Derek Capel v tom kusu účinkuje také. Tím si byl pan Satterthwaite jistý.

A stejně náhle ho osvítilo další poznání. Za všechno může pan Quin. To on celou hru režíruje – to on hází hercům jejich narážky. To on je ústřední postavou celé záhady, tahá za nitky a vodí loutky. Ví všechno, ví dokonce i o té ženě, která se nahoře tiskne k zábradlí. Ano, on to ví.

Pan Satterthwaite, spokojený ve své roli diváka, se pohodlně usadil a sledoval, jak se drama před ním odvíjí. Pan Quin v poklidu a přirozeně ovládal vodicí nitě a nutil své marionety k pohybu.

„Ano, žena,“ utrousil zamyšleně. „U večeře se o žádné ženě nezmínil?“

„Ale samozřejmě že zmínil,“ zvolal Evesham. „Oznámil, že se zasnoubil. To kvůli tomu se choval jako smyslů zbavený. Byl z toho úplně pryč. Říkal, že jméno své vyvolené nám ještě neprozradí, ale naznačil, že míří do chomoutu.“

„Samozřejmě jsme všichni uhodli, co je to za dámu,“ řekl Conway. „Marjorie Dilková. Milé děvče.“

Zdálo se, že teď je řada na panu Quinovi, ale ten nic neříkal a jeho mlčení působilo podivně dráždivě. Jako kdyby jím ono poslední tvrzení zpochybňoval. Conway instinktivně zaujal obranné postavení.

„Kdo jiný by to mohl být? Co, Eveshame?“

„Já nevím,“ vyslovil zvolna Tom Evesham. „Co to vlastně přesně říkal? Něco o tom chomoutu – že nám jméno své vyvolené nemůže prozradit, dokud k tomu nebude mít její souhlas – a že se o tom ještě nemá mluvit. Říkal – to si pamatuji – že měl zatracenou kliku. Že chce, aby pár jeho starých kamarádů vědělo, že za rok touhle dobou z něj bude šťastný ženáč. A my měli samozřejmě za to, že jde o Marjorii. Hodně se spolu přátelili a trávil s ní spoustu času.“

„Až na to, že –“ spustil Conway, ale zase zmlkl.

„Co jsi chtěl říct, Dicku?“

„Jenom mě napadlo, jestli není trochu zvláštní, že zasnoubení s Marjorií nechtěl oznámit hned. Proč ty tajnosti? Tohle by vypadalo spíš na vdanou ženskou – na nějakou, které zrovna umřel manžel, víte? Nebo která se právě rozváděla.“

„To je pravda,“ souhlasil Evesham. „Kdyby to bylo takhle, tak by se samozřejmě zasnoubení nemohlo oznámit hned. A když o tom tak dnes přemýšlím, tak mi nepřipadá, že by se s Marjorií stýkal zase tak moc. Vídali se spíš rok předtím, ale pak to mezi nimi docela ochladlo.“

„Zvláštní,“ poznamenal pan Quin.

„To ano – skoro jako kdyby mezi ně vstoupil někdo třetí.“

„Jiná žena,“ doplnil Conway zamyšleně.

„Ten večer byl Derek přisámbůh tak veselý, že to snad ani nebylo slušné,“ řekl Evesham. „Jako kdyby byl přímo opilý štěstím. A přitom – asi to nedokážu přesně popsat – působil zároveň tak nějak vzdorovitě.“

„Jako člověk, který si zahrává s osudem,“ pravil ztěžka Alex Portal.

Mluvil o Dereku Capelovi, nebo o sobě? Při pohledu na něj se pan Satterthwaite přikláněl spíše ke druhé možnosti. Ano, na Alexe Portala to vyjádření pasovalo – muž, který si zahrává s osudem.

Jeho alkoholem popletená představivost náhle zareagovala na onu stránku příběhu, která mu připomněla jeho vlastní tajný zájem.

Pan Satterthwaite vzhlédl. Pořád tam stála. Dívala se a poslouchala, pořád ještě nehybná, jako přimražená – jako mrtvá.

„To je naprostá pravda,“ řekl Conway. „Capel byl opravdu příliš rozjařený – až to bylo divné. Asi jako člověk, který hodně vsadil a vzdor vší pravděpodobnosti vyhrál.“

„Nesbíral náhodou jen odvahu k tomu, k čemu byl rozhodnutý už předtím?“ nadhodil Portal.

A jako by ho k tomu pohnul jakýsi sled myšlenek, vstal a nalil si další skleničku.

„To vůbec ne,“ opáčil ostře Evesham „Skoro bych odpřisáhl, že nic takového v hlavě neměl. Conway má pravdu. Úspěšný hráč, který rozbil bank a nemůže uvěřit vlastnímu štěstí. Tak to působilo.“

Conway zasmušile mávl rukou.

„A přitom o deset minut později…“ prohodil.

Mlčky seděli. Pak Eversham udeřil dlaní do stolu.

„Během těch deseti minut se muselo něco stát!“ vykřikl. „Muselo! Ale co? Pojďme si to pečlivě projít. Povídali jsme si. Uprostřed hovoru Capel najednou vstal a odešel –“

„Proč?“ zeptal se pan Quin.

To vyrušení jako by Eveshama vyvedlo z míry.

„Prosím?“

„Jen se ptám proč,“ opakoval pan Quin.

Evesham zavzpomínal tak usilovně, až se začal mračit.

„V tu chvíli nám to nepřipadalo důležité – aha! Samozřejmě – přišla pošta. Pamatujete se, jak zazvonil zvonek a jak to Capela rozrušilo? Tři dny jsme byli zapadaní sněhem. Největší sněhová bouře za celá léta. Všechny silnice neprůjezdné. Žádné noviny, žádná pošta. Capel vyšel ven, aby zjistil, jestli se sem konečně někdo dostal, a vrátil se s celou hromadou novin a dopisů. Otevřel noviny, aby zjistil, co se seběhlo, a pak se svou poštou vyšel nahoru. Za tři minuty jsme zaslechli výstřel… Nevysvětlitelné – naprosto nevysvětlitelné.“

„To přece není nic nevysvětlitelného,“ řekl Portal. „Ten člověk samozřejmě dostal poštou nějakou nečekanou zprávu. Podle mě je to dost jasné.“

„Nemyslete, že bychom si něčeho tak zjevného nevšimli. Byla to jedna z prvních věcí, na které se koroner zeptal. Jenže Capel neotevřel jeden jediný dopis. Celá hromádka ležela nerozřezaná na jeho nočním stolku.“

Portal se zatvářil schlíple.

„Jste si jistý, že opravdu žádný neotevřel? Mohl ho přece po přečtení zničit.“

„Ne, jsem si naprosto jistý. Bylo by to samozřejmě přirozené vysvětlení. Ne, dopisy zůstaly zavřené. Nic spáleného – nic roztrhaného – v krbu nebyl rozdělaný oheň.“

Portal zavrtěl hlavou.

„Neobyčejně zvláštní.“

„Byla to děsivá situace,“ vyprávěl Evesham tiše. „S Conwayem jsme se okamžitě po výstřelu rozeběhli nahoru a našli ho tam – pěkně mě to vystrašilo, to vám tedy povím.“

„Takže nezbývalo než zavolat policii, že?“ nadhodil tiše pan Quin.

„Tenkrát na Roystonu nebyl ještě telefon. Ten jsem nechal zavést, když jsme dům koupili. No, naštěstí byl místní strážník náhodou zrovna v kuchyni. Den předtím se zaběhl jeden ze psů – pamatujete na chudáka Rovera, Conwayi? Nějaký povozník ho našel napůl zapadaného v závěji a dovezl ho na policejní stanici. Tam poznali, že patří Capelovi a navíc že je to jeho obzvlášť oblíbený pes, a strážník ho přivedl. Přišel těsně předtím, než padl výstřel. Ušetřilo nám to dost starostí.“

„Páni, to ale byla vánice,“ zavzpomínal Conway. „Bylo to někdy touhle roční dobou, ne? Asi tak začátkem ledna.“

„Myslím, že až v únoru. Počkejte – krátce nato jsme odjeli za hranice.“

„Jsem si poměrně jistý, že to bylo v lednu. Můj hajný Ned – pamatujete se na Neda? – se koncem ledna zmrzačil. A to se stalo až po téhle záležitosti.“

„Tak to muselo být až někdy koncem ledna. To je zvláštní, jak těžko si člověk po letech vybavuje data.“

„To je skoro to nejtěžší na světě,“ prohodil pan Quin. „Ledaže si vzpomenete na nějakou významnou událost – atentát na hlavu státu nebo nějaký velký hrdelní proces.“

„No jistě,“ vykřikl Conway, „bylo to přece těsně před tím soudem s paní Appletonovou.“

„Nebylo to až potom?“

„Ne, ne, přece si to pamatujete – Capel se s Appletonovými znal – rok předtím na jaře byl starého Appletona navštívit, a za týden starý umřel. Jednou večer o něm Capel vyprávěl – jaký je to lakomec a jak hrozné musí takové manželství být pro tak mladou a krásnou ženu, jako je paní Appletonová. Tenkrát ji nikdo vůbec nepodezíral, že by ho vyřídila ona.“

„Bože můj, vždyť vy máte pravdu. Teď si vzpomínám, jak jsem v novinách četl, že soud nařídil exhumaci. Mohlo to být právě ten den – pamatuju si, že jsem to vnímal jen tak napůl, v duchu jsem pořád viděl chudáka Dereka, jak leží nahoře mrtvý.“

„To je obvyklý, ale velice zvláštní jev,“ poznamenal pan Quin. „Ve velmi vypjatých okamžicích se mysl soustředí na nějakou poměrně nedůležitou skutečnost, která se pod vlivem momentálního stresu otiskne do vědomí a jsme si ji schopni velice věrně vybavit i za hodně dlouhou dobu. Může to být nějaký bezvýznamný detail, třeba vzorek na tapetách, ale nikdy ho nezapomeneme.“

„To je zvláštní, že to říkáte, pane Quine,“ prohlásil Conway. „Zrovna když jste mluvil, jako bych se zase ocitl v Derekově pokoji, když tam Derek ležel mrtvý na zemi. A úplně přesně jsem uviděl ten veliký strom za oknem a stín, který vrhal do sněhu. Ano, měsíční světlo, sníh a stín toho stromu – vidím je jako dneska. U sta hromů, snad bych to dokázal i nakreslit, a přitom jsem si tehdy vůbec neuvědomoval, že se na ten strom dívám.“

„Jeho pokoj byl ten veliký nad vstupní verandou, viďte?“ zeptal se pan Quin.

„Ano. A ten strom – to je ten velký buk v zatáčce příjezdové cesty.“

Pan Quin přikývl, jako by slyšel, co slyšet chtěl. Pan Satterthwaite cítil podivné vzrušení. Byl si jistý, že každé slovo, dokonce i tón hlasu pana Quina jsou nabité významem. Někam mířil – k čemu přesně, to pan Satterthwaite netušil, zato si byl poměrně jistý, kdo celou situaci řídí.

Na okamžik se rozhostilo ticho, a pak se Evesham vrátil k předchozímu tématu.

„Teď už si na ten případ dobře vzpomínám. Byl kolem toho pěkný poprask. Ale vyklouzla z toho, ne? Krasavice, blondýna – hodně nápadně blond.“

Pan Satterthwaite téměř proti své vůli očima zabloudil k oné naslouchající postavě nahoře. Zdálo se mu to, nebo se skutečně přikrčila, jako by dostala ránu? A skutečně viděl ruku, která vyjela vzhůru po zábradlí – a pak se zarazila?

Ozval se řinkot skla. Alex Portal si chtěl nalít whisky a karafa mu vyklouzla.

„Probůh, to mě mrzí. Vůbec nevím, jak se mi to povedlo.“

Evesham jeho omluvy rázně uťal.

„Nic se nestalo. Vůbec nic se nestalo, kamaráde drahý. To je ale zvláštní – ta rána mi něco připomněla. Tohle ona přece udělala, ne? Myslím paní Appletonová. Rozbila karafu na portské.“

„Ano. Starý Appleton si každý večer dával skleničku portského – jen jednu. Den po jeho smrti někdo ze služebnictva viděl, jak paní Appletonová vynáší karafu z domu a schválně ji rozbíjí. Samozřejmě se to neutajilo. Všichni věděli, jak s ním byla nešťastná. Klepy se šířily a nakonec, za několik měsíců, nějaký jeho příbuzný požádal o exhumaci. A samosebou se ukázalo, že toho starouše někdo otrávil. Arzen, že?“

„Ne – myslím, že strychnin. Ale to je celkem jedno. Věc byla každopádně jasná. Mohla to spáchat jen jediná osoba. Paní Appletonová šla před soud. Osvobodili ji spíš díky nedostatku důkazů než kvůli nějakému nespornému důkazu neviny. Jinými slovy měla štěstí. Ano, je poměrně jasné, že to udělala ona. Co se s ní pak stalo?“

„Myslím, že odjela do Kanady. Nebo do Austrálie? Měla tam nějakého strýčka nebo někoho podobného, a ten jí nabídl, že se k němu může nastěhovat. Za daných okolností nemohla udělat nic lepšího.“

Pan Satterthwaite užasle zíral na pravou ruku Alexe Portala, která svírala sklenici. Držel ji tak pevně…

„Jestli si nedá pozor, za chvilku ji rozmáčkne,“ myslel si pan Satterthwaite. „To mě podrž – všechno je to tak zajímavé.“

Evesham vstal a nalil si.

„Ovšem co se týče důvodu, kvůli kterému se chudák Derek Capel zastřelil, nejsme o nic moudřejší,“ poznamenal. „To naše vyšetřování nebylo moc úspěšné, že, pane Quine?“

Pan Quin se rozesmál.

Byl to zvláštní smích, jízlivý – ale zároveň smutný. Všichni při něm sebou trhli.

„Omlouvám se,“ řekl pan Quin. „Pane Eveshame, vy stále žijete v zajetí minulosti. Jste svázaný svými předem vytvořenými představami. Zato já, osoba zvenčí, cizí člověk, který pouze projíždí, vidím jen a jen fakta!“

„Fakta?“

„Ano, fakta.“

„Co tím myslíte?“ zeptal se Evesham.

„Vidím jasný sled skutečností, který jste mi sice sami vylíčili, ale jeho význam nevidíte. Vraťme se o deset let zpátky, a schválně, co tam uvidíme, když se nenecháme omezit představami a city.“

Pan Quin vstal. Působil dojmem velice vysokého muže. Oheň za jeho zády se s praskotem rozhořel. Pan Quin promluvil tichým, přesvědčivým hlasem.

„Večeříte. Derek Capel oznámí své zasnoubení. Tehdy jste se domnívali, že jde o Marjorii Dilkovou, dnes už si tím tolik jistí nejste. Působil neklidně a vzrušeně jako někdo, kdo se úspěšně popral s osudem – kdo, podle vašich vlastních slov, hodně vsadil a vzdor vší pravděpodobnosti vyhrál. Pak zazvonil zvonek. Capel šel otevřít a vyzvedl si poštu, která se několik dní zdržela. Dopisy sice nečetl, ale sami jste se zmínili, že otevřel noviny, aby zjistil, co se za tu dobu stalo. Je to už deset let, takže nevíme, o čem se ten den v novinách psalo – bylo to nějaké zemětřesení bůhvíkde, nebo domácí politická krize? Jediné, co víme, je to, že v novinách byl jeden krátký odstaveček – a v něm stálo, že před třemi dny dalo ministerstvo vnitra příkaz k exhumaci těla pana Appletona.“

„Cože?“

Pan Quin pokračoval.

„Derek Capel vyšel nahoru do svého pokoje a tam uviděl cosi z okna. Sir Richard Conway nám řekl, že závěs nebyl zatažený a navíc že okno vede na příjezdovou cestu. Co uviděl? Co tak mohl spatřit, že ho to přimělo sáhnout si na život?“

„Jak to myslíte? Co viděl?“

„Myslím,“ pravil pan Quin, „že uviděl policistu. Strážníka, který přivedl psa – ale to Derek Capel nevěděl; on viděl prostě policistu.“

Nastalo dlouhé ticho – jako kdyby přítomným chvilku trvalo, než tu myšlenku pochopili.

„Bože můj!“ zalapal Evesham nakonec po dechu. „To přece nemyslíte vážně. Appleton? Vždyť Derek tam přece tou dobou, kdy Appleton zemřel, nebyl. Ten staroch byl sám se svojí ženou –“

„Ale možná tam byl týden předtím. Pokud nemá strychnin formu hydrochloridu, není příliš rozpustný. Jestli byl v portském, pak by nejsilnější dávka připadla na poslední sklenici, vypitou třeba týden poté, co Capel odjel.“

Portal vyskočil. Hlas měl chraptivý, oči podlité krví.

„Proč rozbila tu karafu?“ vykřikl. „Proč rozbila tu karafu? To mi řekněte!“

Pan Quin se poprvé za celý večer obrátil na pana Satterthwaita.

„Máte bohaté životní zkušenosti, pane Satterthwaite. Možná byste nám to mohl povědět vy.“

Panu Satterthwaitovi se roztřásl hlas. Konečně se dočkal vlastní narážky. Teď měl pronést jednu z nejdůležitějších replik celé hry. Náhle z něj byl herec – nejen pouhý divák.

„Podle mě,“ zaševelil skromně, „měla – měla Dereka Capela ráda. Myslím, že to byla dobrá žena – a tak ho od sebe odehnala. Když její manžel zemřel, zmocnilo se jí podezření. A aby zachránila milovaného muže, pokusila se zničit důkazy. Později ji zřejmě přesvědčil, že její podezření bylo nepodložené, požádal ji o ruku a ona přijala. Ale i pak byla zdrženlivá – řekl bych, že ženy oplývají silnými instinkty.“

Text pana Satterthwaita byl u konce.

Náhle se odněkud ozval táhlý, rozechvělý povzdech.

„Proboha!“ vykřikl Evesham. „Co to bylo?“

Pan Satterthwaite by mu sice mohl prozradit, že to byla Eleanor Portalová nahoře na galerii, ale oplýval příliš vytříbeným uměleckým vkusem, než aby ten účinek pokazil.

Pan Quin se usmíval.

„Můj vůz už bude nejspíš spravený. Děkuji vám za vlídné přijetí, pane Eveshame. Doufám, že jsem pro svého přítele něco udělal.“

Užasle, beze slova na něj zírali.

„Copak vás neuhodilo do očí, o co vlastně šlo? On tu ženu miloval. Miloval ji tolik, že pro ni byl schopen spáchat vraždu. Když ho, jak se mylně domníval, dostihla spravedlnost, vzal si život. Tím ale nevědomky shodil vinu na ni.“

„Vždyť ji přece osvobodili,“ zamumlal Evesham.

„Ale jen proto, že se její vina nedala prokázat. A já si myslím – může to být samozřejmě jen pouhý dojem –, že na ní ta vina lpí dodnes.“

Portal se zabořil do křesla a skryl tvář do dlaní.

Pan Quin se otočil na pana Satterthwaita.

„Sbohem, pane Satterthwaite. Vy se zajímáte o divadlo, viďte?“

Pan Satterthwaite překvapeně přikývl.

„Musím vám doporučit harlekynády. Dnes už tento žánr téměř vymizel, ale pozornost si zaslouží, to vás ujišťuji. Vyznačuje se sice poněkud komplikovanou symbolikou – ale nesmrtelné zkrátka zůstane nesmrtelným. Přeji vám všem dobrou noc.“

Sledovali, jak pan Quin vychází do tmy – a stejně jako předtím, i teď ho barevné sklo zahalilo do pestrého károvaného vzoru…

Pan Satterthwaite se vydal po schodech nahoru. Otevřel okno a pustil dovnitř chladný vzduch. Viděl pana Quina kráčejícího po příjezdové cestě; z postranního vchodu náhle vyběhla ženská postava a zamířila k němu. Ti dva spolu chvilku mluvili a pak se žena vydala zpět. Prošla přímo pod oknem a pana Satterthwaita opět uchvátilo, jak živoucí má výraz ve tváři. Teď kráčela jako ve šťastném snu.

„Eleanor!“

Připojil se k ní Alex Portal.

„Eleanor, promiň mi – promiň mi to – řekla jsi mi pravdu, ale Bůh mi to odpusť – já ti nevěřil…“

Pana Satterthwaita sice záležitosti druhých bytostně zajímaly, ale také to byl gentleman. Uvědomil si, že by měl okno zavřít, a právě to udělal.

Zavíral ho ovšem velice pomalu.

Zaslechl její jemný, nepopsatelný hlas.

„Já vím – já vím. Prožíval sis peklo. Já si jím kdysi také prošla. Milovat – zároveň věřit i podezírat – odhodíš pochyby, a ony se ti vracejí v kradmých pohledech zvědavců… Znám to, Alexi, znám… Znám ale i horší peklo – to, které jsem zažívala s tebou. Já ty tvé pochybnosti viděla, viděla jsem, jaký ze mě máš strach, naši lásku to ničilo jako jed. A tenhle člověk, co se tu náhodou zastavil, mě zachránil. Už bych to nevydržela, víš? Dnes – dnes v noci jsem se chtěla zabít… Alexi… Alexi…“

Druhá kapitola

Skvrna na skle

„Tohle si poslechněte,“ řekla lady Cynthia Drageová a začala nahlas předčítat z novin, které měla v ruce.

„Pan a paní Unkertonovi pozvali na tento víkend do Greenways House společnost. Mezi hosty jsou lady Cynthia Drageová, pan Richard Scott s chotí, major Porter, nositel Řádu za vynikající službu, paní Stavertonová, kapitán Allenson a pan Satterthwaite.“ Lady Cynthia odhodila noviny. „Ještě že víme, co nás čeká,“ prohlásila. „To jsou ale vrtáci!“

Její společník, týž pan Satterthwaite, jehož jméno figurovalo na samém konci seznamu hostů, se na ni tázavě zahleděl. Je třeba podotknout, že vyskytl-li se pan Satterthwaite v domě nějakého zbohatlíka, znamenalo to buď, že se tu mimořádně dobře vaří, nebo že se zde má odehrát nějaké lidské drama. Neboť pan Satterthwaite jevil o komedie a tragédie svých bližních neobyčejný zájem.

Lady Cynthia, dáma ve středních letech s nesmlouvavým výrazem a velkorysým přístupem ke šminkám, ho zprudka klepla posledním výstřelkem slunečníkové módy, který jí elegantně spočíval na kolenou.

„Nedělejte, že mi nerozumíte. Chápete mě moc dobře. Navíc si stejně myslím, že jste se nechal pozvat, abyste viděl tu melu!“

Pan Satterthwaite se energicky ohradil. Vůbec netušil, o čem mluví.

„Mluvím o Richardu Scottovi. To tvrdíte, že jste o něm nikdy neslyšel?“

„Samozřejmě že slyšel. To je ten slavný lovec, ne?“

„Přesně tak – ‚Medvědi a tygři jsou jeho parketou‘ a tak dále, jak se zpívá v té písničce. A on sám je teď také takříkajíc velké zvíře – Unkertonovi by se samozřejmě upsali ďáblu, jen aby je navštívil – a ta novomanželka! Okouzlující dívenka – nesmírně okouzlující – ale tolik naivní, je jí jen dvacet, víte? A jemu je nejméně pětačtyřicet.“

„Paní Scottová je skutečně půvabná,“ pronesl pan Satterthwaite chlácholivě.

„Ano. Chuděra.“

„Proč chuděra?“

Lady Cynthia se na něj vyčítavě zahleděla a dál mířila k jádru věci svým vlastním tempem.

„Od Portera nic nehrozí, i když je trochu natvrdlý – takový ten typický africký lovec, opálený a zamlklý. Odjakživa hraje Scottovi druhé housle – jsou celoživotní přátelé a tak dále. Když o tom tak přemýšlím, mám pocit, že na té výpravě byli společně –“

„Na které?“

„Přece na té. Na výpravě paní Stavertonové. A neříkejte mi, že jste nikdy neslyšel o paní Stavertonové.“

„O paní Stavertonové jsem slyšel,“ opáčil pan Satterthwaite téměř trucovitě.

A vyměnili si s lady Cynthií pohled.

„To je Unkertonovým podobné,“ zaúpěla dáma. „Jsou naprosto nemožní – myslím společensky. To je nápad, pozvat sem zrovna tyhle dva! Samozřejmě že slyšeli o tom, že paní Stavertonová je sportovkyně a cestovatelka a tak dále, a její knihu také znají. Lidé jako Unkertonovi ovšem vůbec netuší, jaké pasti na ně číhají. Poslední rok jsem je vzala pod křídlo, a neumíte si představit, čím jsem si prošla. Člověk jim musí v jednom kuse stát za zády. ‚Nedělejte tohle! A tohle taky nemůžete!‘ Díkybohu to mám za sebou. Ne že bychom se nepohodli – ne, to ne, já se nikdy nehádám, ale snad se o ně může chvilku starat zase někdo jiný. Jak vždycky říkám, s neomaleností se dovedu vyrovnat, ale lakotu nevystojím!“

Po tomto poněkud mysteriózním proslovu se lady Cynthia na okamžik odmlčela a přemítala o lakotě Unkertonových, jíž se stala obětí.

„Kdybych o ně pořád ještě pečovala,“ pokračovala za okamžik, „tak bych jim prostě řekla: nemůžete pozvat paní Stavertonovou a zároveň Richarda Scotta se ženou. Ti dva spolu kdysi –“

Významně se odmlčela.

„A skutečně spolu kdysi?“ zeptal se pan Satterthwaite.

„Drahý pane! To přece ví každý. Na té výpravě do pustin Kanady! Překvapuje mě, že ta ženská měla kuráž tohle pozvání přijmout.“

„Možná že nevěděla, kdo ještě přijede,“ nadhodil pan Satterthwaite.

„Možná že věděla. To bude pravděpodobnější.“

„Myslíte –“

„Ona je to, čemu říkám nebezpečná žena – ten typ, který se nezastaví před ničím. Tenhle víkend bych nechtěla být v kůži Richarda Scotta.“

„A vy myslíte, že jeho žena o ničem neví?“

„Tím jsem si jistá. Předpokládám ale, že nějaký dobrák ji dřív nebo později uvede do obrazu. Vida, Jimmy Allenson. Milý mládenec. Loni v zimě mi v Egyptě zachránil život – jinak bych se unudila k smrti. Zdravím, Jimmy, poběžte k nám.“

Kapitán Allenson se poslušně usadil na trávník přímo před ní. Byl to pohledný, asi třicetiletý mladík s běloskvoucími zuby a nakažlivým úsměvem.

„To jsem rád, že o mě někdo stojí,“ prohodil. „Scottovi jsou jako dvě hrdličky a třetího do hry nepotřebují, Porter se začetl do Našeho venkova a mně hrozilo smrtelné nebezpečí, že se mě ujme paní domu.“

Zasmál se. Lady Cynthia se rovněž zasmála. Pan Satterthwaite, který byl v některých směrech poněkud staromódní, přinejmenším v tom, že si jen zřídkakdy utahoval ze svých hostitelů, zachoval vážnou tvář.

„Chudinko Jimmy,“ pravila lady Cynthia.

„Mele jako kolovrátek, musel jsem jí utéct. Jen tak tak jsem se vyhnul rodinné pověsti o strašidle.“

„Duch rodu Unkertonů,“ podotkla lady Cynthia.

„Žádný duch rodu Unkertonů,“ opravil ji pan Satterthwaite. „Greenwayský duch. Koupili ho s domem.“

„Jistě,“ řekla lady Cynthia. „Už si vzpomínám. Ovšem to není takové to strašidlo, co chřestí řetězy, že? Má to jenom něco společného s oknem.“

Jimmy Allenson se na ni zadíval.

„S oknem?“

Ale pan Satterthwaite neodpovídal. Díval se za Jimmyho záda, na tři postavy, které se k nim blížily od domu – byla to štíhlá dívka doprovázená dvěma muži. Oba si byli čímsi podobní, byli vysocí, tmavovlasí, opálení a měli bystré oči. Při bližším pohledu ovšem veškerá podobnost mizela. Richard Scott, lovec a objevitel, byl muž nesmírně energický. Jako by z něj vyzařoval magnetismus. John Porter, jeho přítel a lovecký kolega, byl rozložitý, tvář měl apatickou, poněkud strnulou, a oči šedé a velice zamyšlené. Byl mlčenlivý a žít v přítelově stínu mu nevadilo.

A mezi těmito dvěma kráčela Moira Scottová, ještě před čtvrt rokem Moira O’Connellová. Štíhlá postava, velké, hloubavé hnědé oči a rusé vlasy, které tvořily jakousi svatozář kolem drobného obličejíku.

„Téhle dívence se nesmí nic stát,“ řekl si pan Satterthwaite v duchu. „Byla by hanebnost takovému dítěti ublížit.“

Lady Cynthia pozdravila příchozí svým hypermódním slunečníkem.

„Posaďte se a nerušte,“ nakázala jim. „Pan Satterthwaite nám právě vypráví pověst o strašidle.“

„Ty miluju,“ prohlásila nadšeně Moira Scottová a svezla se na trávu.

„O Greenwayském přízraku?“ zeptal se Richard Scott.

„Ano. Vy ten příběh znáte?“

Scott přikývl.

„Kdysi jsem tu pobýval,“ vysvětlil. „Než to Elliotovi museli prodat. To je ten Číhající šlechtic, ne?“

„Číhající šlechtic,“ pravila hebce jeho žena. „To se mi líbí. Zní to zajímavě. Povídejte, prosím.“

Avšak panu Satterthwaitovi jako by se do toho příliš nechtělo. Dal se do ujišťování, že na tom vlastně nic zajímavého není.

„Už jste to nakousl, Satterthwaite,“ prohodil Richard Scott potutelně. „Tím otálením to jenom zhoršujete.“

Na všeobecné pobízení byl tedy pan Satterthwaite nucen spustit.

„Skutečně je to naprosto nezajímavé,“ začal omluvně. „Myslím, že původní pověst se točí kolem jednoho šlechtického předka Elliotových. Jeho žena měla milence z řad cromwellovců. Tenhle milenec v jednom z horních pokojů manžela zabil a oba provinilci se vydali na útěk, ale když prchali, ohlédli se a viděli, jak se na ně mrtvý manžel dívá z okna. Tak praví legenda; ta strašidelná pověst se ale týká jedné okenní tabulky v tomhle pokoji, na které je nepravidelná, zblízka téměř nepostřehnutelná skvrna. Když se na ni díváte zdálky, skutečně vypadá, jako by odtamtud vyhlížel člověk.“

„Které je to okno?“ zeptala se paní Scottová a pohlédla na dům.

„Odtud ho neuvidíte. Je z opačné strany, ale už před nějakou dobou – přesněji řečeno myslím před čtyřiceti lety – ho zevnitř zakryli dřevěným ostěním.“

„Ale proč? Já myslela, že to strašidlo nevychází.“

„Nevychází,“ ujistil ji pan Satterthwaite. „Asi to bude tím – zkrátka myslím, že kvůli němu začali být trochu pověrčiví.“

Pak se mu povedlo obratně převést hovor jinam. Jimmy Allenson se ochotně dal do obšírného vyprávění o egyptských jasnovidcích věštících z písku.

„Většinou podvodníci. Navykládají vám spoustu neurčitých věcí o minulosti, ale na budoucnost si netroufnou.“

„Já bych býval řekl, že to bude obráceně,“ poznamenal John Porter.

„Není v té zemi předpovídání budoucnosti zakázané?“ ozval se Richard Scott. „Moira se snažila přesvědčit jednu cikánku, aby jí věštila, ale ta ženská jí vrátila šilink a tvrdila, že nic nevidí, nebo tak něco.“

„Třeba viděla něco tak příšerného, že mi to nechtěla říct,“ mínila Moira.

„Nemalujte čerta na zeď, paní Scottová,“ řekl zlehka Allenson. „Vám rozhodně žádná nepřízeň osudu nehrozí – tomu nevěřím.“

„To nevím,“ zabručel si pan Satterthwaite pro sebe. „To nevím…“

Pak prudce vzhlédl. Od domu se sem blížily dvě ženy – jedna malá, podsaditá, černovlasá, oblečená ve světle zelených šatech, které jí neslušely, a s ní štíhlá, vysoká dáma v krémově bílé. První byla jejich hostitelka, paní Unkertonová, druhá byla žena, o níž hodně slyšel, ale nikdy ji nepotkal.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Christie: Záhadný pan Quin.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.