Julie Tottmanová

VEZMI MĚ DOMŮ

Z psí množírny na stříbrné plátno

Ikar

Julie Tottman

WILL YOU TAKE ME HOME?

The Brave Rescue Dog from a Puppy Farm Who Became a Movie Star

Copyright © Julie Tottman 2020. Text by Emily Fairbairn.

First published in the United Kingdom in the English language in 2020 by Sphere, an imprint of Little, Brown Book Group.

This Czech language edition is published by arrangement with Little, Brown Book Group, London.

All rights reserved

Translation © 2021 by Wanda Dobrovská

ISBN 978-80-249-4541-5

Prolog

Nic než tma

Nejhorší ze všeho je tma. V kůlně je černočerná tma a ze všech stran se ozývá kňučení psů. Nic jiného tu není slyšet. Strašně to tu smrdí. Odporný, čpavý puch, výmluvné svědectví o špíně a nemocech, jimiž tu strádáme. Všichni jsme na tom stejně mizerně. Občas se v té tmě zalesknou oči. To jsou psi v sousedních kotcích, drápou se jeden přes druhého ve snaze objevit místečko, kde by bylo sucho a kde by se dalo uvelebit a spát. V té špinavé díře nemají šanci něco takového najít.

Nikdy jsem nic jiného nepoznala, ale něco mi říká, že takhle by život psa asi neměl vypadat. Žádného psa. Jsem jorkšírský teriér. Měla bych si hovět stočená u paničky nebo páníčka na klíně, a ne se klepat ve vlhké a špinavé kobce. Není to místo na vychovávání mláďat, ale já mám u sebe osm bezmocných štěňat z posledního vrhu. Cítím je, batolí se kolem mě, jejich tělíčka sálají teplem, šimrají mě svou hebounkou srstí a to stačí, aby mi srdce překypovalo láskou. To jediné mi dodává klid. Vím, že dokud je budu mít u sebe, vydržím všechno.

V kůlně jsou ještě další feny se štěňaty a všem nám jde o totéž: o přežití. Snažíme se ze všech sil. Všechny bychom daly za svá děťátka život, ale žijeme, jedna jako druhá, v nepřetržitém strachu, že nám je jednoho dne seberou. Abyste rozuměli, zažily jsme to už předtím. Některé z nás i víckrát. Pomyšlení na to je k neunesení, ale já sama jsem měla štěňata už několikrát – nestačila ani dospět natolik, abych je mohla odstavit, a nemilosrdně mi je sebrali. Ukradli mi je! Tohle je můj šestý vrh. Kdykoliv pomyslím na ty předchozí, žalem mi puká srdce. Odebrali mi je předčasně a všechna moje štěňátka kňučela úzkostí a byla zoufalá, že je ode mě nesou někam pryč. Kde teď asi jsou?

Kéž bych mohla svá štěňátka vyvést ven na sluníčko. Slunce máme možnost zahlédnout na malý okamžik každý den ráno, když jakýsi chlapík v těžkých bagančatech otevře vrata kůlny a nahází nám zbytky nějakého jídla skrz kovové mříže do našich kotců, rovnou na špinavou podlahu. Každé ráno zkusmo vrtím ocasem. Třeba se dnes skloní a pohladí mě po hlavě. Odemkne dveře mé klece a nechá nás vyjít na čerstvý vzduch? Ale on něco takového ještě nikdy neudělal. Dveře za sebou vždycky jen zase zabouchne.

Rázem se všechno ponoří znovu do tmy. Je těžké odhadnout, kdy končí den a kdy začíná noc. Ale vlastně je to jedno. Bez ohledu na denní či noční dobu to tu je pořád stejně nevlídné a skličující. Cítím, jak mi lezou nějaké breberky do uší, svědí mě to a tělo mám v jednom ohni ze všech kožních nemocí, které jsem pochytala. Bolest nebere konce. Je mi špatně od žaludku, ale kdykoliv se chci vyprázdnit, je to, jako kdyby mi střeva měla vyhřeznout z těla. Všechno všude mě bolí. Nemohu se udržet v čistotě. Jsem pořád celá provlhlá a třesu se chladem.

Jsou dny, kdy mám pocit, že mě opouštějí síly. V kůlně je nás strašně moc a spousta psů je nemocných – to poznáte, rozkládají se za živa. Jeden oslepl. Jiný se už nedokáže udržet na nohou. Ale já se tomu nesmím poddat, musím být silná kvůli svým štěňátkům. Skláním se k nim. Kolik jich je? Počítám. Osm drobných tělíček. Nejmenší z nich je slabounké. Znepokojuje mě to. Je to pejsek, nedokáže ani zvednout hlavičku, aby se přisál. Zoufale mu olizuji jeho útlounké tělíčko a cítím, jak se mu zpomaluje tlukot srdce. Nevzdávej to, chlapečku! nabádám ho. Musím ho udržet při životě. Stůj co stůj.

Já i moje štěňátka se propadáme do neklidného spánku. Zdá se mi, že jsem venku na louce zalité sluncem, jen tak si tam bloumám a moje psí děťátka skotačí kolem mě. Ozvala se nějaká rána a já se leknutím budím. To už je čas krmení? Dveřmi proniklo dovnitř denní světlo a rýsuje se v nich hrozivá farmářova postava. Dnes s ním přichází ještě nějaký mladík a – ach, bože – oba nesou přepravky. Okamžitě jsem ve střehu, zaléhám tělem svá štěňata. V tu chvíli si s hrůzou uvědomuji, že ten mrňousek je úplně studený. Už to má za sebou.

Mladší z mužů se natahuje k mému kotci. Dávám se do zoufalého vytí. Odemyká dveře mé klece a sápe se po mých štěňatech. Ne! Tentokrát ne! Cením zuby a štěkám na něho, štěkám a štěkám, ale on si ze mě nic nedělá. Vší silou mě kopl do břicha. Vyrazilo mi to dech, letím vzduchem až ke zdi. Chvíli mi trvá, než se vzpamatuju. Škrábu se zase na nohy. Je pozdě. Všechna štěňata do posledního jsou pryč – vzali si i tu útlounkou mrtvolku.

„Tak kolik jich je tentokrát, Jacku?“ slyším, jak se farmář ptá toho druhého.

„Napočítal jsem jich třiatřicet,“ zní odpověď.

„Z toho kouká pěknej balík.“

„Pár jich ale je kaput: dvě jsou mrtvý a jedno má na kahánku.“

„Ty mrtvý hoď do ohně,“ říká farmář. Dveře se za nimi s prásknutím zabouchly.

Kůlnou se nese srdcervoucí vytí a mně dochází, že nejsem jediná matka, kterou toho dne připravili o její děti. Naše děťátka ještě nebyla připravena – byla pořád ještě moc maličká, aby se o sebe dokázala sama postarat. Instinkt mi napovídá, že by měla u mě zůstat ještě přinejmenším dva další týdny. Představuji si, jakou úzkost musí teď má ubohá štěňátka asi prožívat, a mám dojem, že sama z té bolesti možná přijdu o rozum. Zoufale drápu o mříže klece, ale není mi to nic platné. Jsem tu uvězněná navždycky. Kdy ten příšerný kolotoč skončí? Bojím se, že jestli budu muset přivést na svět další vrh a zase mě o má štěňátka připraví, nedám to už ani fyzicky, ani emocionálně.

Uběhl nějaký čas – dny, možná měsíce, nedokážu to říct přesně. Vrata kůlny se otevírají v jiném čase než normálně. Ani se nenamáhám vzhlédnout – co by to asi tak mohlo znamenat jiného než jen další utrpení? Slyším hlasy, jiné, než které znám. Přebíhám k přední části kotce a opírám se tlapkami o mříže. V úrovni očí vidím několikery nohy, jedny míří mým směrem.

„Ach, panebože! Jak může někdo něco takového dopustit?“ slyším někoho pronést. „Tohle udělat úplně bezbranným zvířatům!“ Zvedám hlavu a vidím nějakou ženu, má světlé vlasy a nahlíží do mého kotce. Všechno ve mně mi říká: nevěř jí, buď ostražitá, co když ti chce ublížit tak jako všichni ti ostatní lidé? Ale je to silnější než já. Chabě vrtím ocasem. Třeba je jiná než ti ostatní. Třeba na mě bude hodná tak, jak po tom celý svůj život toužím.

„No, ty ale vypadáš,“ říká a natahuje se pro mě. „Pojď odtud, pojď ven. Už je to v pořádku. Nic se ti nestane.“

Zvedá mě a bere mě do náruče. Nemám zdání, kam mě odnáší nebo co to má všechno znamenat. Ale má teplé tělo a něžně mě hladí a mně připadá, že jí mohu důvěřovat. Otáčí se a míří ke dveřím kůlny. Jsou otevřené, vedou do světla a to světlo jako by mě k sobě zvalo.

Jsem vyčerpaná. Nechávám si klesnout hlavu na hruď té ženy a propadám se do dřímoty. Opravdu jsem konečně v bezpečí?

Kapitola 1

Nový život

Otevřela jsem dokořán okno svého venkovského domku a zhluboka jsem se nadechla svěžího jarního vzduchu. Bylo takové to nádherné ráno, kdy je obloha průzračně jasná a lehký větřík roznáší opojnou vůni květin ze zahrad. Z protější farmy ke mně doléhalo tlumené bečení ovcí a ze zahrady mi přívětivě kynuly skupinky narcisů. Zkrátka, den jako vymalovaný.

Uvařila jsem si čaj a odnesla jsem si hrnek na zahradu. Chtěla jsem si co nejvíc užít rána, které po pochmurné zimě ohlašovalo návrat teplého počasí. Pořád ještě jsem si nezvykla na to, co je v mém životě nové: že se mohu venku posadit na polorozpadlou zídku a srovnávat si v hlavě myšlenky, zatímco moji boxeři George a Ginelli čenichají kolem květinových záhonů a ve větvích stromů cvrlikají ptáci. Bylo to na hony vzdálené stísněnému balkonku u mého starého bytu. Jedinou ranní písní, kterou tam mohl člověk zaslechnout, bylo troubení klaksonů a vzdálené dunění vlaků.

Můj domek je chalupa z devatenáctého století, má zdi obrostlé břečťanem, útulné výklenky a kamenné podlahy. V té době jsem se s ním teprve sžívala, protože to byl pouhý měsíc, co jsem se nastěhovala. Ale už jsem si to tam stačila zamilovat. Hluk a smog Londýna mi připadaly jako vzdálená vzpomínka a i na mých boxerech, stejně jako na mé bílé pudlici Gypsy a na dalmatince Lale, jsem viděla, jak moc se jim zamlouvá být vesnickými psy.

„Není to špatný, začínat takhle den, co ty na to?“ otázala jsem se Gypsy. Byla to princezna v mé smečce – vyskočila si na zídku vedle mě, a zatímco jsem popíjela ranní čaj, dělala mi společnost.

Už dlouho jsem měla v plánu definitivně se odstěhovat z města, ale opustit Harrow, předměstí, kde jsem strávila většinu svého života, a začít úplně novou kapitolu na venkově, byl přece jenom závažný krok. Nakonec mě ke stěhování přivedly praktické důvody. Živím se jako profesionální trenérka psů, kteří mají účinkovat v různých filmech. O práci jsem rozhodně neměla nouzi a vzhledem k tomu, že nejčastěji mě zaváděla do filmových ateliérů v Sheppertonu, které jsou součástí Pinewood Studios Group, dávalo smysl bydlet blíže k nim a nemuset každý den absolvovat peklo dálnice M25. Dny na place mohou být hodně dlouhé – někdy i dvanáct hodin v kuse – takže jsem byla ráda, že se mi dojíždění zkrátí.

Dům mi dokonale vyhovoval. Měl tři ložnice, útulný obývací pokoj a velikou, světlou kuchyni se sporákem AGA – a příjemně vyhřátým místečkem na kamenné podlaze před ním, kde mohou lehat mí psi. Hned jak jsem se nastěhovala, vymalovala jsem si stěny veselými odstíny žluté a oranžové a do oken jsem pověsila závěsy s pěknými květinovými vzory.

V obci, do níž jsem se přestěhovala – jmenuje se Long Marston a je v hrabství Hertfordshire –, jsem neznala jedinou živou duši, ale vůbec mi to nevadilo, protože jsem si tam začala záhy připadat jako doma. Ráda jsem vyrážela na procházky po cestách, které ji klikatě protínají a které lemují živé ploty, a pozorovala luňáky červené, kteří mi kroužili nad hlavou a vyhlíželi kořist. Společnost mi dělali mí psi a ještě jsem také měla dvě kočky, Jazz a Sky. Ve vesnici je několik sympatických hospůdek a jeden obchod a se vší tou přírodní krásou hned na prahu domu mi připadalo, že nic jiného ke štěstí nepotřebuju.

Popíjela jsem čaj, vnímala jsem, jak mě slunce hřeje do tváří, a pořád jsem ještě kroutila hlavou nad tím, že mi trvalo tak dlouho, než jsem ten rozhodný krok udělala. Narodila jsem se a vyrostla jako městská holka zvyklá na to, že napadne-li mě jít do kina, mám na vybranou z bezpočtu filmů a mohu se na některý z nich zajít kdykoliv podívat nebo že si za lenivého pátečního podvečera mohu zaskočit pro některé z asi padesáti různých jídel přes ulici. Myslela jsem si, že se mi po tom bude stýskat, ale nic z toho mi ani v nejmenším nescházelo. Ticho, čistý vzduch, míle a míle souvislých ploch polí, pastvin a luk, po kterých jsem mohla skotačit se svými psy – to všechno dávalo dokonalý smysl. Měla jsem pocit, že začínám úplně nový život.

Ten rok – 2003 – pro mě znamenal začátek ve více než jednom směru. Několik posledních let jsem pracovala pro legendárního hollywoodského cvičitele Garyho Gera a v tomto roce jsem se vydala na vlastní cestu. Svou první velkou šanci jsem od Garyho dostala v roce 1995, najal si mě jako hlavní cvičitelku psů pro film 101 dalmatinů. Pak to pokračovalo výcvikem zvířat pro filmy o Harrym Potterovi, pracovala jsem jako členka Gerova amerického týmu. Pro filmy jsme tenkrát vycvičili celkem kolem dvou set padesáti zvířat, od uslintaného mastina, který hrál Hagridova psa Tesáka, po několik mimořádně natvrdlých sov, které se ukázaly být vpravdě výzvou. S provinilým úsměvem vzpomínám, jak jedna z těch sov uchopila místo rekvizity, která měla představovat dopis, důležité produkční poznámky pana režiséra, a aniž se po nás jedinkrát ohlédla, vzlétla a odnášela je bůhvíkam, zatímco jsme se všichni zoufale snažili ji chytit.

Navzdory několika lapáliím s těmi sovami jsem na Garyho nejspíš udělala hodně dobrý dojem. Po dokončení druhého dílu Harryho Pottera (Harry Potter a tajemná komnata) mě jmenoval ředitelkou nově zřízené anglické pobočky společnosti Birds & Animals Unlimited. Představoval si, že ji povedu a že se od sesterské společnosti v Americe časem úplně osamostatní. Natáčení Harryho Pottera byla smršť, ale vést sama pobočku takové firmy představovalo výzvu úplně jiného kalibru. Dmula jsem se pýchou, že mi Gary takovou důvěru projevil, a byla jsem odhodlaná za žádných okolností ho nezklamat.

Teď jsem měla šanci se osvědčit, protože jsem právě sehnala pro Birds & Animals UK první zakázku. Dostali jsme objednávku, abychom dodali a vycvičili psa pro film Co ta holka chce (v originále What a Girl Wants), určený pro teenagery. Produkce byla americká, ale příběh se odehrával z větší části v Británii, takže natáčení mělo probíhat tady. Hlavní roli hrála tenkrát šestnáctiletá Amanda Bynesová; představovala americké děvče, které zjistí, že jejím otcem, jehož nikdy nepoznala, je britský aristokrat, politik, kterého hrál Colin Firth. Amandina postava se chce se svým otcem seznámit, vydá se za ním do Anglie a octne se přímo v lůně britské společenské smetánky – a také v blízkosti královské rodiny. Ve scénáři se počítalo s jorkšírským teriérem, který měl hrát psa princezny Charlotty (postavy představované Sylvií Symsovou), takové svého druhu malé primadony, která se s Amandou Bynesovou spřátelí a uvede ji mezi aristokraty. Mým úkolem bylo toho psa sehnat a vycvičit.

Bylo mi jasné, že si musím pohodu na zahradě vychutnat, dokud to ještě jde, protože mě čekalo několik perných měsíců. Pracovala jsem teď sama na sebe a bylo jen na mně, aby všechno klaplo jaksepatří. Takže vzhůru do práce, jde se hledat nová psí filmová hvězda!

Kapitola 2

Casting

Zrovna mi zazvonil telefon, který jsem nechala ležet v kuchyni. Běžela jsem dovnitř, věděla jsem, kdo mi volá: Joanna Vaughanová, pro mě Jo, kamarádka, která je také cvičitelkou zvířat a v nové firmě byla mou kolegyní.

„Tak jak, Juli?“ ozvalo se povědomým hlasem z mobilu. „Už víme, jak to provedeme s tím jorkšírákem?“

Usmála jsem se. Jo byla svým založením praktická, na nějaké úvodní řečičky si nepotrpěla. Byla to jedna z věcí, které se mi na ní líbily. Naše spolupráce trvala čtyři roky, poprvé jsme se potkaly při natáčení filmu 102 dalmatinův roce 1999 a okamžitě jsme si padly do oka. Gary pro ten film najal tým cvičitelů štěňat, Jo byla jeho součástí a klapalo nám to spolu od prvního dne. Svědomitostí a vyrovnanou povahou se výrazně odlišovala od všech ostatních. Až teprve později jsem zjistila, že to byla její první práce se psy. Předtím cvičila lachtany pro lachtaní show v safari parku. Kdybyste ji viděli, jak přirozeně si vede v práci se štěňaty, vůbec by vás to nenapadlo.

Netrvalo dlouho a přišly jsme s Jo na to, že máme podobné výcvikové metody a podobný způsob myšlení. Stejně jako pro mě i pro Jo je ve všem, co dělá, ze všeho nejdůležitější, aby bylo zvíře spokojené. Výcvik musí být pro zvíře zábava a musí mu něco užitečného poskytnout – v tomto ohledu pro Jo neexistuje kompromis. Za ty roky se z nás staly nejen kolegyně, ale i velmi dobré přítelkyně a jedním z důvodů, proč jsem skončila právě v téhle části hrabství Hertfordshire, bylo to, že Jo bydlí nedaleko. Teď, když jsme se vyvázaly ze závislosti na amerických firmách a začaly se samostatným podnikáním, jsme s Jo spolupracovaly ještě víc než dřív. Musela jsem prakticky denně činit všelijaká podnikatelská rozhodnutí a hodně jsem se v tom spoléhala na její podporu a dobrý úsudek. Vlastně pro mě byla mou pravou rukou. Zrovna předchozího večera jsme si esemeskovaly o filmu Co ta holka chce a Jo slíbila, že mi toho správného psa sežene.

„Ještě nikdy jsem s žádným jorkšírským teriérem nepracovala, ale vím, že přes to nejede vlak, žádné jiné plemeno to nemůže být,“ vykládala jsem jí a drbala jsem přitom Gypsy za ušima. O jorkšírech se říká, že jsou čiperní a kurážní, což bude pro výcvik skvělé, ale někdy mohou mít také sklony k nerudnosti a bývají uštěkaní.

„Režisér mi řekl, že chce psa, který se umí chovat jako správná hvězda: musí na sebe ‚strhnout pozornost‘, takhle přesně to říkal.“ Nebylo třeba dodávat, že si musíme dát hodně záležet a nic nepokazit – byla to totiž první zakázka, kterou náš nezávislý tým dostal.

„Poslyš, vypadá to, že dnes by mohl být náš šťastný den,“ komentovala to Jo. „Zrovna jsem mluvila s jedním svým dávným známým, který cvičil jorkšíráčka do té reklamy na banku – pamatuješ, do té, co visela asi před rokem úplně všude? Pořád ještě toho pejska udržuje ve výcviku, takže patrně všechny základní věci už umí. Mohlo by to být přesně to, co potřebujeme.“

Znělo to opravdu dobře, skoro až moc dobře, aby to mohla být pravda. Ale já jsem pořád ještě váhala. Film Co ta holka chce pro mě byl příležitostí vyprofilovat se a uvést do praxe zásady, které jsem vyznávala. Svého úplně prvního psa jsem dostala, když jsem byla ještě malá. Byl to nalezenec a já jsem na ten odkaz chtěla navázat. Proto jsem se, kdykoliv to jen bylo možné, snažila pracovat ve filmech se psy z útulků. Upřímně věřím, že každé zvíře si zaslouží druhou šanci. A v útulcích se trápí tolik úžasných zvířat, že když už mám rozběhnout nový projekt, byla by škoda nezačít právě tam a nejdřív ze všeho jich pár neobejít, ne? Zvířata v útulcích za sebou mívají léta krutého zacházení nebo jsou zanedbaná a doslova jen krůček je dělí od toho, aby zdechla a nikdo po nich ani nevzdechl – a já vím, že jim mohu poskytnout pěkný život, jaký si právem zaslouží. V uplynulých rocích jsem se ujala mnoha zvířat a byli to tvorové vyhladovělí, zmlácení, opuštění i prostě jen nemilovaní. Byly mezi nimi kočky tak špinavé, že se jim červi zavrtávali do kůže, a psi, kteří nevěděli, jaké to je, být puštěný z vodítka a moci se volně proběhnout. Svět tahle zvířata odepsal jako ztracené případy – bylo pár takových psů, které by neminula uspávací injekce, kdybych si je bývala z útulku neodvedla. Za to, že dostali v životě druhou šanci, se mi všichni pak tisícinásobně odvděčili svým talentem pro výcvik a nekonečnou schopností milovat.

Jenže mělo to i svou odvrácenou stranu. Natáčení mělo začít za pouhé tři měsíce a já s Jo jsme na žádného psa, který by vyhovoval požadavkům scénáře, dosud nenatrefily. Obtelefonovala jsem všechny své známé v útulcích a záchranných psích stanicích, na něž jsem se obvykle obracela, vyptávala jsem se jich, jestli nemají nějaké jorkšíry, kteří by se pro ten úkol hodili, ale zatím jsem neměla štěstí. Takže jorkšírský teriér z té reklamy na banku by tím spásným řešením nakonec mohl být.

„To zní dobře, Jo,“ řekla jsem. „Můžeš mi přeposlat e-mailem nějaké video, na kterém ten pes něco předvádí?“

„Teď zrovna na tom makám,“ odpověděla a zavěsila.

Otevřela jsem si laptop a přihlásila se do svého e-mailového účtu. Čekala jsem, až mi tam naskočí video od Jo, a mezitím jsem si bezmyšlenkovitě projížděla webovou stránku BBC News. Vzápětí upoutalo mou pozornost něco, co rázem všechno změnilo. Možná že budu do toho filmu přece jenom moci obsadit psa z útulku.

Kapitola 3

Zásah osudu

Desítky psů ve zbědovaném stavu v nelegální množírně – oznamoval titulek.

Okamžitě se mě zmocnil děs z pomyšlení, jak krutým podmínkám tam ti psi museli být vystaveni, a odkaz jsem rozklikla. Autor článku popisoval zátah na jednu farmu poblíž Swansea, kde pracovníci veterinární správy nalezli podvyživené a umírající psy, chované v stodolách a kůlnách. Bezohlední majitelé prodávali štěňata on-line a vydělávali tisíce liber.

Tu příšernou farmu vedli otec a syn a prezentovali ji jako přátelský rodinný podnik, ve skutečnosti ale byli jejich psi sotva něco víc než pouhé stroje na rozmnožování. Ze zaneřáděných přístřešků odvezli inspektoři přes padesát psů, všichni byli v tak špatném stavu, že dva z nich bylo zapotřebí hned uspat. Chovatelům se doneslo, že k nim přijede kontrola, a utekli – policie po nich teď pátrala, aby je bylo možné za ta zvěrstva postavit před soud.

S ústy otevřenými v hrůze jsem listovala obrázky těch pekelných kotců, v nichž leželi vychrtlí psi ve vlastních výkalech, obklopení štěňaty. Autor článku uváděl, že většina psů strádá závažnými kožními problémy, mají infikované rány a boláky a sotva kdy spatřili denní světlo, o veterináři ani nemluvě. Kruté zacházení se zvířaty není žádná novinka, ale kdykoliv na zprávu o něčem takovém narazím, vždycky znovu žasnu, jak je možné, že se lidé dokážou chovat k bezbranným tvorům takovým zavrženíhodným způsobem.

„Chudáci pejskové,“ prohodila jsem zčásti sama k sobě, zčásti ke Ginellimu, krásnému rezavému boxerovi, který se vrátil se mnou ze zahrady do domu. Ginelli byl statečný pes, věděl, co takové špatné zacházení obnáší, zažil si to na vlastní kůži od člověka, který nikdy neměl vlastnit žádné zvíře. Když jsem si Ginelliho přivedla, byl nervózní ze všech lidí, ale stejně jako George, bílý boxer s velkou hnědou skvrnou nad jedním okem, kterého majitel strkal z psince do psince a kterého si jednou prostě nevyzvedl, i Ginelli nakonec našel radost ze života ve výcviku, jehož se mu ode mě dostalo. Oba psi se s úspěchem opakovaně uplatňovali ve filmech a v reklamách a byli to také úžasní domácí mazlíčci – George byl navzdory tomu, že měl za sebou těžké časy, kdy o něho nikdo nedbal, hodný a něžný a Ginelli měl takového toho ztřeštěného, dobrodružného ducha, že mě co chvíli dokázal rozesmát. Byli živoucím důkazem, že bez ohledu na to, co zvíře v minulosti zažilo, dostane-li se mu upřímné lásky a péče, může ho pořád ještě čekat skvostná budoucnost.

Z celého srdce jsem doufala, že psy zachráněné z té štěněcí farmy čeká teď nový život, jaký si plným právem zaslouží. Na konci článku byla ještě poznámka, že zachránění psi jsou dočasně umístěni v jednom místním záchranném středisku, které vyzývá potenciální nové páníčky, aby se o ně ucházeli.

„Tak co si o tom myslíš?“ zeptala jsem se Ginelliho, který mi stál po boku, zíral na monitor počítače a snažil se spatřit, čím jsem tak ohromená. „Mohli by tam mít jorkšírského teriéra?“

Ginelli si povzdechl a posadil se mi k nohám. Já jsem mezitím vyťukala jméno té záchranné stanice do vyhledávače – stránka se ještě ani celá pořádně nenačetla, a už jsem tam telefonovala. Věděla jsem, že mám jen malou naději, ale za pokus to stálo.

Na druhém konci se ozvala žena s lehkým velšským přízvukem a řekla mi, že od chvíle, co ten článek vyšel, se jim žádosti o adopci valí jedna za druhou.

„Ale pořád tu ještě máme pár neumístěných pejsků,“ pokračovala. „Několik starších feneček – rodily tolikrát, že z toho málem pošly. Jsou na tom ze všech nejhůř a pro nás je o to těžší najít někoho, kdo by si je k sobě vzal.“

Srdce mi krvácelo z pomyšlení na ta ubohá stvoření zneužívaná jen pro zisk, která by v tu chvíli, kdy by přestala nést užitek, nepochybně ztratila právo na život – a podle toho by to s nimi dopadlo. Podle doporučení Kennel Clubu, nejstaršího chovatelského klubu na světě, by fena měla mít maximálně čtyři vrhy za život a většina veterinářů radí dopřát feně mezi porody pauzu na plné zotavení. Ale v množírnách se nechávají feny zabřeznout při každém hárání – každých šest měsíců – a jediné omezení, pokud jde o počet vrhů, spočívá v tom, kolikrát jsou schopny zabřeznout a porodit, než vypustí duši.

„Můžete mi říct, co za plemena vám tam zbývá?“ zeptala jsem se. Skoro jsem se ani neodvažovala doufat.

„Jistě, máme tu několik kníračů, ale na ty se přijde dnes odpoledne někdo podívat,“ odpověděla mi ta paní, „a je tu taky jeden jorkšírský teriér.“

Opravdu? Nechtělo se mi tomu věřit. Vstala jsem tak rychle, že se mi zatočila hlava, a slíbila jsem jí, že se na toho jorkšíráčka přijedu podívat ještě téhož dne, jak nejdřív to půjde. Překlikla jsem zpátky do své e-mailové schránky. Video od Jo už přišlo. Ani jsem se nenamáhala pustit si ho, a rovnou jsem vyťukala odpověď: „Díky, žes mi ho sehnala, ale ještě chvíli počkejme. Vím o dalším jorkšíráčkovi. Mohla bys mi dnes vyvenčit psy? Musím jet do Walesu – vysvětlím později.“

Odpověď od Jo mi přišla za několik minut – měla od mého domku klíč a psala, že ráda přijede a o psy se postará. „Nemůžu se dočkat, až mi řekneš, co máš za lubem tentokrát…,“ připsala.

Vyrazila jsem ze dveří a přesně za deset minut už jsem seděla za volantem svého obouchaného auta Mitsubishi Shogun a spěšně nahlížela do autoatlasu, abych zjistila, kam mám vlastně jet. Musel to být osud, že ten poslední pes z množírny, který v záchranné stanici ještě zbyl, byl zrovna jorkšír.

Kapitola 4

Útulek

Cesta do Walesu mi trvala čtyři hodiny a celou tu dobu jsem nedokázala myslet na nic jiného než na chudáky psy uvězněné ve tmě v psí množírně. Hlavou mi běžely všechny možné představy o příšerných podmínkách, v nichž tam ta zvířata asi drželi, a měla jsem čím dál tím větší vztek na lidi, kteří mohou za to, že se ve mně takové pocity vaří.

Majitelům psích množíren nejde o nic jiného nežli o zisk. A je jim jedno, jaké utrpení to zvířatům v jejich „péči“ přináší. Pokud majitelům nejde o nic jiného než o výsledek v počtu vržených štěňat, nezatěžují se ani očkováním, ani odčervením. Psi tedy pravděpodobně dostanou infekční onemocnění, před nimiž by je bylo možno ochránit, a mají problémy s kůží, očima a ušima. Obvykle se také dožijí nižšího věku.

Psi v množírnách dostávají obyčejně jen takové množství potravy, aby se udrželi naživu, a jsou chováni v podmínkách, jaké byste nepřáli ani svému nejhoršímu nepříteli. Kde se tísní tolik psů pohromadě, nemoci jen bují. Bezohlednost chovatelů nezná mezí, klidně k sobě připustí psy z téhož vrhu a přispívají tím k dalším chronickým zdravotním problémům jejich potomstva. Štěňata potom odstaví od jejich matky mnohem dřív, než je doporučovaných osm týdnů, protože jim jde jen o to, aby za ně co možná nejrychleji shrábli peníze.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vezmi mě domů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.