Avery Bishop

Dívka, která se pomátla

KALIBR

Přeložila Naďa Funioková

GIRL GONE MAD

Copyright © 2020 by Avery Bishop

All rights reserved.

This edition is made possible under a license arrangement originating with Amazon Publishing, www.apub.com, in collaboration with Kristin Olson Literary Agency s.r.o.

Translation © Naďa Funioková, 2021

ISBN 978-80-242-7602-1

Všem, koho někdy šikanovali, a každému, kdo se tyranům postavil.

Tato kniha je pro vás.

Klacek či kámen kosti mi zláme, slova mi ublížit nemohou.

Dětská říkanka

Nepřestávala křičet ještě dlouho potom, co odešly – vkládala do toho veškerou sílu, vše, co ze sebe vydolovala –, nebylo jí to ale nic platné kvůli ručníku, který měla nacpaný v puse a uvázaný za hlavou. Na jazyku cítila zatuchlinu, jako by ručník ležel celý rok v prádelníku. V duchu si představila, jak ho Mackenzie nebo Elise nebo některá jiná z holek našla ve srubu a uložila do jásavě růžového batůžku. Spolu s těmi provazy, jimiž byla přivázaná ke stromu.

Vzpírala se svým poutům, jenže holky je zauzlovaly pořádně, daly si záležet, aby se nemohla ani pohnout. Jeden provaz se jí táhl přes hrudník hned pod ňadry, druhý křižoval holá stehna a zařezával se do měkké světlé kůže.

Slzy jí mezitím téct přestaly, ale tvář od nich měla stále vlhkou, v chladném vzduchu jarního večera to studilo. Hlava ji v místech, kde jí bouchala o kmen, bolela a ona věděla, že jí tam teče krev, že už má od ní slepené vlasy.

Bez ohledu na to, kolikrát udeřila hlavou o strom, bez ohledu na to, jak moc křičela, holky nepřestávaly. Zasypávaly ji nadávkami. Posmívaly se jí. Dokonce po ní plivaly.

Na moment zmlkla a zaposlouchala se do svého okolí. Kromě zvuků lesa – hmyzu a sovy v dálce – tam panovalo ticho. Dokonce i tlumené kroky holek na pěšince vedoucí zpátky ke srubu odezněly.

Do půlnoci zbývala ještě hodina a ona neměla ani tušení, jak dlouho ji tam mají v úmyslu nechat. Mackenzie se k tomu rozhodně nevyjádřila a žádná z ostatních holek taky ne. A protože neměla jinou možnost – a protože jí hrdlo dosud neznecitlivělo –, udělala to jediné, co udělat mohla.

Začala znovu křičet.

První část:
Duch

1

Ta dívka se řezala.

Nejspíš nožem – tím malým na čištění zeleniny nebo steakovým, který ukradla v kuchyni, když nebyli rodiče poblíž –, mohla ale použít i nůžky, jež měla přímo v pokoji, prostě je rozevřela a přitiskla špičku čepele na kůži.

Byla to jedna z věcí, k nimž se nakonec dostanu, dnes ale ještě ne. Dnes mělo to děvče první sezení. Přesněji vstupní schůzku. Jediné, z čeho jsem mohla vycházet, byla zpráva, kterou mi poslali z psychiatrické léčebny, kde strávila osm dní. Mnoho informací nezahrnovala. Její jméno: Chloe Kittermanová. Věk: třináct let. Důvod hospitalizace: pořezaná zápěstí, sebepoškozování se sebevražednými úmysly. Doporučení následné péče: pokračovat s medikací a zahájit ambulantní terapii. A právě ta přivedla Chloe a její matku do mé ordinace.

I bez propouštěcí zprávy bych ale nejspíš uhodla, že se Chloe řeže. Dalo se to poznat na jejím vzhledu. Hubená a drobná. Dlouhé zrzavé vlasy. Tvář posetá pihami. Nehty nalakované načerno. Nic z toho mi ovšem samo o sobě neposkytlo klíč k tomu, že má tendence si ubližovat.

Mohlo za to její oblečení. Seděla na černé pohovce z imitace kůže vedle své matky a zírala do mobilu. Na sobě měla vybledlé džíny s nízkým pasem, tenisky a šedou mikinu Hollister s kapucí.

Byl konec dubna a venkovní teplota se právě přehoupla přes pětadvacet stupňů. Na mikinu moc horko. Snažila se skrýt jizvy na pažích.

Dívčina matka, paní Kittermanová, zjevně dotáhla svou roli trofejní manželky k dokonalosti. Už jí táhlo na padesát, ale vypadala daleko mladší, obličej měla hladký a zářivý, bez sebemenšího náznaku vrásek. Pískově plavé vlasy dokonale vyčesané. Buď prakticky nic nejedla, nebo každý den cvičila a pravděpodobně si k tomu ještě přidávala hodinu jógy navrch. Diamant na jejím prstě byl tak obrovský, až jsem žasla, že dokáže ruku bez cizí pomoci vůbec zvednout. Manžel domů nejspíš nosil slušnou šestimístnou gáži, protože podle jejího vzhledu si veškerou garderobu pořizovala v Neiman Marcus. Jen to, co měla na sobě dnes – bavlněné kalhoty, sandály na platformě a bavlněné tričko henley –, stálo víc, než vydělám za týden, a to jsem do toho nezapočítala koženou kabelku Hermès, kterou postavila jako hráz mezi sebe a svou dceru.

Ta ženská nezavřela pusu od chvíle, kdy vstoupily do mé ordinace. Vykládala, jak je to pro ně všechno naprosto nové. Nikdo z její rodiny zatím žádnou terapii nepotřeboval. Neměla by si dcera lehnout na pohovku a popsat mi, jak se cítí, jako to dělají v televizi? Drmolila pořád dál a dál, stěžovala si, jaký je teď život kvůli dceřině depresi příšerný, zatímco Chloe tiše seděla vedle ní s očima přilepenýma na displeji mobilu.

V jednu chvíli se paní Kittermanová v půlce věty zarazila, jako by si najednou uvědomila, kde je a komu to svěřuje takové ryze soukromé informace. Rozhlédla se po nevelké místnosti – zdi byly většinou holé, jen tu a tam narušoval prázdnotu zarámovaný motivační plakát – a pak zalétla pohledem ke své dceři. Všimla si telefonu a ztěžka si povzdechla.

„Chloe, snad jsem ti říkala, abys ho odložila.“

Chloe neodpověděla, jen dál zírala do mobilu. Její prsty poletovaly po displeji v té záhadné choreografii známé výhradně teenagerům.

„Nehodlám to víckrát opakovat, Chloe.“

Uplynulo několik vteřin bez jakékoli reakce, než si Chloe také ztěžka povzdychla, práskla telefonem na opěrku pohovky a rukama si pevně obemkla hrudník.

Paní Kittermanová chvíli upřeně hleděla na svou dceru, pak se otočila ke mně a zakoulela očima.

„Vážně, nemám ani nejmenší tušení, co se s tou holkou děje. Je prostě… jiná. Dřív bývala šťastná. Mohla jsem s ní normálně mluvit. Teď buď mlčí, nebo mi odsekává.“

Můj mobil položený na pracovním stole zavibroval a dvojím krátkým zapípáním ohlásil příchozí esemesku.

Ignorovala jsem ho a pokývla jsem paní Kittermanové, aby pokračovala.

Zamračila se na mě. „Jste mladší, než jsem čekala.“

„Je mi dvacet osm.“

„Takže tuhle práci neděláte moc dlouho.“

Ten tón naznačoval, že postrádám nezbytné zkušenosti, abych mohla pracovat s její dcerou. Což byla do jisté míry pravda. Terapeutkou na plný úvazek jsem byla teprve čtyři roky. Někteří mí kolegové v centru duševního zdraví Safe Haven se této činnosti věnovali už desítky let.

„Pokud si přejete, aby Chloe docházela k jinému terapeutovi, můžu vás k některému pochopitelně doporučit. Jestli jsou ale mé informace správné, vyžádala jste si konkrétně mě.“

Ženin dokonale tvarovaný nos se při té poznámce celý zkrabatil.

„No, ne konkrétně vás, ale ano, terapeutka v psychiatrické léčebně, kde ji hospitalizovali, nám doporučila někoho jako vy. Taky byla mladá a myslela si, že by se Chloe možná dokázala spíš otevřít někomu, kdo není o moc… starší.“

Pronesla to s jistou přezíravostí, jako by si vůbec nedokázala představit, proč by její dcera nemohla navázat pouto s někým třikrát starším.

Přinutila jsem se k úsměvu. „Přesto, pokud si přejete, aby Chloe chodila k někomu jinému, můžu jí dát doporučení.“

„Ne, to nebude třeba. Já jen, že –“ Odmlčela se, když si všimla prstenu na mé ruce. „Vy jste vdaná?“

„Zasnoubená.“

Při té odpovědi jsem zalétla pohledem o něco níž. Můj diamant byl nesrovnatelně menší než kámen paní Kittermanové.

„Takže děti ještě nemáte.“

Vyslovila to skoro až s jakýmsi odsudkem, jako by se ode mě automaticky očekávalo, že budu mít doma minimálně dva potomky, o které v tuhle chvíli pečuje au pair.

Řekla jsem jí, že nemám.

„Tak proč tedy –“ Zamávala rukou ve vzduchu, jako by doufala, že z něj vyškubne to správné slovo. „Proč bych vám měla věřit, že mé dceři opravdu pomůžete?“

„Paní Kittermanová, od promoce už jsem pracovala s mnoha dívkami Chloina věku.“

„A všem jste pomohla?“

„Ne.“

Přímočarost mé odpovědi s ní viditelně zacloumala.

„Ne? Tak proč by s vámi potom měla moje dcera vůbec ztrácet čas?“

Chovala se bojovně, to se ale dalo čekat. Ocitla se v úplně nové situaci. Bála se, netušila, co přijde dál. Nemohla jsem jí to mít za zlé.

„Musíte pochopit jednu věc, paní Kittermanová: terapie není exaktní věda. Kromě mě a vaší dcery v ní hraje roli množství dalších faktorů. Jste tu vy, váš manžel, spolužáci z Chloiny školy, případně děti, s nimiž se kamarádí mimo školu. Nemůžu vám slíbit, že spolu navážeme pouto okamžitě, a pokud by vám to některý terapeut slíbil, pak bych takového člověka vaší dceři nedoporučila.“

Žena na mě chvíli beze slova hleděla, má odpověď ji evidentně vyvedla z míry. Možná očekávala, že budu servilnější, když od ní dostávám zaplaceno.

Mobil na stole zavibroval další příchozí esemeskou. Stejně jako předtím jsem ho ignorovala a plně jsem se soustředila na Chloinu mámu.

„Paní Kittermanová, asi bychom si měly ujasnit, že mou úlohou není pracovat pro vás ani pro vaši dceru. Mou úlohou je pracovat s vaší dcerou. Rozumíte tomu?“

Přikývla. Bylo to drobné, skoro nepostřehnutelné přikývnutí, nicméně přikývla.

„Tohle je naše první sezení,“ pokračovala jsem. „Vlastně to ani není sezení – je to vstupní schůzka. Poslouchám vás a shromažďuju informace. Za předpokladu, že si budete přát, aby ke mně Chloe docházela, budu se s ní za normálních okolností scházet jen mezi čtyřma očima.“

Paní Kittermanové tato představa zjevně způsobila šok, po chvíli ale potřásla hlavou.

„Je to pro nás všechno úplně nové. Vlastně ani neznám nikoho, kdo by potřeboval terapii, a teď moje vlastní dcera!“

Načež se znovu rozmluvila, mlela pořád dokola o tom, jak nedokáže uvěřit, že se tohle její rodině opravdu děje.

„A ke všemu teď musí brát prášky. Moje dcera na prášcích! Prý má deprese. Já to nechápu. Z čeho může mít deprese?“

Rodiče, s nimiž přicházím do styku, se obvykle dělí do tří kategorií.

Ti první chápou, že je něco špatně, a jsou ochotní udělat vše, co je potřeba, aby svému dítěti pomohli.

Druzí zvysoka kašlou na to, že je něco špatně, a nehodlají vynaložit ani minimální úsilí, aby svému dítěti pomohli.

A pak jsou tu ti, kteří popírají, že by mohlo být cokoli špatně. Jejich dítě je jim najednou na obtíž. Přitom v devíti případech z deseti pramení ten problém z něčeho, co se děje doma. Z něčeho, o čem rodiče nechtějí mluvit, a kvůli tomu pak léčba trvá daleko déle, než by bylo nutné.

Paní Kittermanová spadala do té poslední kategorie. Chloe si procházela krizí – vždyť si přece pořezala zápěstí, prokrista –, jenže její matka trpěla pocitem, že to její život se obrací vzhůru nohama.

Znovu mi zavibroval mobil. Tentokrát už jsem ho neignorovala, namísto toho jsem se po něm natáhla a podržela tlačítko „Vypnout“, dokud displej nezhasl.

Přinutila jsem se na paní Kittermanovou znovu usmát.

„Nevadilo by vám, kdybych si s Chloe na chvíli promluvila o samotě?“

Do ženiných očí vstoupila ostražitost, která jen potvrdila mé podezření.

„Neříkala jste náhodou, že je to jenom vstupní schůzka?“

Pronesla to chladně, klidně, těsně pod povrchem se však v jejím hlase skrývalo podrážděné ostří.

„To ano. Nebo přinejmenším první krok. Ještě musíme sestavit terapeutický plán, to jsou cíle, k nimž se chceme propracovat, jako například osvojení si vhodných technik zvládání stresu, které by jí pomohly vypořádat se s depresí. Teď bych si ale s Chloe ráda promluvila mezi čtyřma očima.“

Paní Kittermanové se ten nápad očividně nelíbil, přesto přikývla a zvedla se z pohovky. Kabelku Hermès si přitiskla k rameni, jako by se bála, že se jí ji pokusím vyškubnout, a vykročila ke dveřím. Pak se však znovu obrátila ke své dceři a natáhla ruku.

Chloe tam seděla bez hnutí s pohledem upřeným do klína.

Paní Kittermanová si odkašlala.

Chloe si povzdychla, zvedla svůj mobil a málem jím po matce mrštila. Paní Kittermanová upustila mobil do kabelky, upřela na mě ještě poslední pohled, který jako by říkal Hodně štěstí, a odešla.

Zavřela jsem za ní dveře a obrátila jsem se. Usmála jsem se na Chloe, která tam dál seděla s očima zabořenýma do klína.

Přešla jsem zpátky ke svému stolu. Posadila jsem se, opřela se do židle a zadívala jsem se do stropu.

Celá minuta uplynula v naprostém tichu.

„S tvojí mámou je asi sranda.“

Ta poznámka Chloe pobavila, z hrdla jí vyrazilo drobné tiché vyprsknutí. Rozhodně jsem ji svými slovy zaskočila.

Předklonila jsem se na židli a pozorně se na ni zadívala.

Chloe se zadívala na mě.

„Ty se bojíš, co?“ řekla jsem.

Bez přítomnosti své matky už se dívka nemusela tolik hlídat, a tak zlehka přikývla.

„Chceš pomoct?“

Další drobné přikývnutí.

„Dobře. Už jen sám fakt, že si to dokážeš přiznat, obzvlášť ve tvém věku, je úžasný. Ale budu k tobě upřímná – ať už si procházíš čímkoli, bude trvat dlouho, než se to vyřeší. Jsem tady od toho, aby ses mi mohla vypovídat, a všechno, co mi řekneš, zůstane jen mezi námi dvěma. Musím tě však upozornit, že mám ze zákona takzvanou oznamovací povinnost. Pokud mi svěříš něco, co by ve mně vyvolalo podezření, že tě někdo týrá, nebo pokud přiznáš, že se ti hlavou honí myšlenky na to, že bys sobě či jiným ublížila, musím to nahlásit. Rozumíš?“

Další přikývnutí.

„Fajn. A teď, pokud jsi ochotná mluvit se mnou na rovinu, budu tady pro tebe a vynasnažím se ti pomoct. Dohodnuto?“

Tentokrát bylo to přikývnutí téměř nepostřehnutelné.

„Budeš se muset trochu víc snažit, Chloe. Potřebuju slyšet buď ano, nebo ne.“

Její pohled se přesunul zpátky do klína. Dlouhou chvíli se ani nehnula, jen tam tak seděla, nakonec ale přece jen zvedla hlavu.

„Ano,“ zašeptala.

O dvacet minut později, když jsem si s Chloe a její matkou domluvila sezení na příští týden a rozloučila jsem se s nimi, jsem znovu zapnula svůj mobil. Trvalo mu minutu, než se spustil a našel signál, a vzápětí na displeji naskočily esemesky, které mi předtím přišly. Z jakéhosi důvodu jsem předpokládala, že mi píše Daniel, ale všechny tři byly od mámy.

Zavolej mi.

Vzpomínáš si na Olivii Campbellovou?

Spáchala SEBEVRAŽDU!

2

Nejnovější obsesí mojí mámy se stal čaj.

Ne ten porcovaný, jaký najdete v běžných potravinách – Lipton a Celestial Seasonings a Bigelow a Stash –, ale speciální sypané čaje. Takové ty ve velkých skleněných nádobách usazených na policích v samostatné sekci obchodu, které je třeba ručně nabrat do papírového sáčku a zvážit. Čím dražší čaj, rozumovala máma, tím lépe chutná.

„Jaký by sis dala?“ zeptala se mě, zatímco poletovala po kuchyni a otevírala a zavírala skříňky, odkud vytáhla dva šálky a dva malé porcelánové talířky. Na sporáku už se ohřívala v čajové konvici voda.

Seděla jsem na vysoké stoličce u kuchyňského ostrůvku a pozorovala jsem ji. Před dvaceti lety jsem sedávala u stejného ostrůvku, zatímco se máma se stejnou horečnou ladností přesouvala z jednoho místa kuchyně na druhé a chystala nám s tátou snídani, než odejdu do školy a oni do práce. Tenkrát jsem si myslela, že má příliš mnoho energie. Teď už jsem věděla, že je za tím ADHD.

„Pro mě nic, díky.“

Ta slova zarazila mámu v rozletu. Odmlčela se, jako by zažila šok, a obrátila se ke mně s výrazem zpráskaného psa.

„Určitě ne? Tuhle jsem koupila čtvrt libry sypaného bílého čaje. Jmenuje se Jasmine Silver Needle. Účtují si devětadevadesát dolarů a devětadevadesát centů za libru.“

Otevřela jsem pusu, ačkoli jsem nevěděla, co bych měla říct, ale na tom stejně nezáleželo, protože máma už se obrátila zpátky k lince, odložila šálky a talířky a začala se probírat košíkem s čajovými sáčky.

„Mám tady Sakura Sencha, zelený čaj z Japonska. A chryzantémový, to je bylinná infuze z Číny. Taky je tu nějaký heřmánkový z Egypta.“

„No dobře, tak třeba ten.“

Trhla hlavou a krátce se po mně ohlédla. „Který?“

„Ten heřmánkový.“

Nakrčila nos. „Nejsem si jistá, jestli ti bude chutnat.“

Povzdychla jsem si. Byla jsem utahaná, a takhle jsem si úlevu od celodenního stresu nepředstavovala.

„Chtěla jsi, abych se u tebe cestou z práce stavila – jen tak mimochodem, dobře víš, že to po cestě nemám –, a tak jsem tady. Kvůli čaji jsem nepřijela.“

„A co kafe?“

„Mami!“

„Vodu?“

Protože mi bylo jasné, že s tím vyptáváním nepřestane, dokud mě nezlomí, řekla jsem: „Jo, dobře, vodu bych si dala.“

Otočila se zpátky k lince, vzala jeden šálek a podšálek, vrátila je na místa ve skříňkách a pak se znovu obrátila ke mně.

„Lahvovou nebo z kohoutku?“

„Neměla bys nějakou vodu z Japonska?“

Máma se zarazila, jako by nad tím uvažovala.

„Dělám si legraci, mami. Třeba tu lahvovou.“

Podala mi minerálku z lednice. Mezitím začala pískat konvice, máma si zalila čaj, konečně připlachtila k ostrůvku a posadila se.

Povzdechla jsem si.

„Jak se má Daniel?“ zeptala se.

„Fajn.“

„Už jsem ho nějakou chvíli neviděla.“

„Hodně pracuje. Stejně jako já.“

„Mladší už nebudu, Emily. Bylo by hezké, kdybych se dočkala vnoučat.“

„Hm, jasně, to bychom se ale nejspíš měli s Danielem napřed vzít.“

Máma zavrtěla hlavou a roztržitě si shrnula za ucho pramínek šedivějících vlasů.

„Nevím, na co čekáte. Jste zasnoubení už čtyři roky.“

Technicky to bylo tři a půl roku, ovšem to zaokrouhlení jsem jí nezazlívala. Šlo o bolavé téma. Táta umřel tři měsíce předtím, než jsme se s Danielem měli brát. Kvůli jeho smrti, protože jsme najednou museli namísto svatby plánovat pohřeb, jsem Daniela požádala, jestli bychom mohli chvilku počkat, a on pochopitelně souhlasil. A pak… už jsme si zkrátka žádné další datum nedomluvili.

Daniel své pravé rodiče nikdy nepoznal, vyrůstal v rámci systému sociální péče a přesouval se od jedněch pěstounů k druhým, takže jemu rozhodně nikdo na krk nedýchal. To dělala jen mně moje máma, i když pokud mám říct pravdu, i ona citového vydírání zhruba po roce nechala, jen tu a tam na to zavedla řeč, aby pokoušela mou trpělivost.

„Co se teda přesně stalo s Olivií Campbellovou?“ zeptala jsem se ve snaze změnit téma.

Máma najednou nasadila zasmušilý výraz a zavřela oči. „Je to strašné, že? Byla stejně stará jako ty.“

Pokud mě paměť neklamala, byla Olivia o pět měsíců starší. V sedmé třídě, rok předtím, než se pro nás všechno změnilo, pořádala narozeninovou oslavu na kolečkových bruslích na místním in-line oválu. Při párovém bruslení pro ni přišel Jimmy Klay a ona nám později vyprávěla, že měl ruku tak lepkavou, že si ji musel každou chvíli otírat do džínů, když kroužili po dráze při písničce „I Want It That Way“ od Backstreet Boys.

„Odkud víš, že umřela?“

„Četla jsem to na Facebooku.“

„Ale jak ses k té informaci vůbec dostala?“

„Napsala mi o tom Beth Norrisová. Vzpomněla si, že jsi chodila s Olivií do školy. Říkala, že její dcera Leslie maturovala ve stejném roce. Pamatuješ si na ni?“

V mém maturitním ročníku bylo sto devatenáct studentů. Jméno Leslie Norrisová mi nic neříkalo.

„Beth se s Oliviinou matkou přátelí na Facebooku. Když už na to přišla řeč, vážně bych si přála, aby sis taky založila účet. Chtěla bych tě otagovat na starých fotkách, které jsem tam nahrála.“

„Tohle už jsme probíraly, mami. Vzhledem k mé práci –“

„Ach ano, jistě. Potřebuješ si zachovat soukromí, protože pracuješ s kupou dětí, které by se pokoušely s tebou spřátelit nebo si zjistit něco o tvém životě mimo práci. Chápu.“

Takhle jsem to vysvětlovala každému, kdo se ptal, a ačkoli to jistě hrálo určitou roli, skutečným důvodem byl fakt, že jsem po přítomnosti na sociálních sítích nijak netoužila. Jakmile se k tomu jednou odhodláte, snaží se s vámi spojit kdekdo. Nejen kolegové z práce a příbuzní, ale i kamarádi. Staří kamarádi. Kamarádi, které jste neviděli ani jste s nimi nemluvili celé roky. Kamarádi, kteří vám připomenou, jakých ohavných věcí jste se tehdy před dávnou dobou dopustili.

„Pověz mi o Olivii, mami. Kdy se to stalo?“

Zvedla svůj iPad, párkrát přejela prstem po displeji a klepla na něj.

„Nevíš, co se stalo s tvými ročenkami? Myslela jsem, že jsou dole ve sklepě. Už jsem je zkoušela párkrát hledat, ale nemůžu je nikde najít.“

„Když jsem je viděla naposled, ležely tam v některé krabici.“

Popravdě jsem ty ročenky viděla naposledy, když jsem je krátce před nástupem na vysokou propašovala ze svého pokoje a hodila do popelnice těsně předtím, než dorazili ve svém rachotícím voze popeláři. Tohle však máma vědět nemusela.

Máma přikývla, spíš tak nějak pro sebe, a pak mi tablet podala. Vlastně nevím, co jsem čekala, že tam uvidím, rozhodně ovšem ne facebookovou stránku matky Olivie Campbellové.

Máma mi zvětšila poněkud stručný příspěvek napsaný před pěti dny. Oliviina matka v něm oznamovala, že si Bůh povolal její holčičku k sobě a že neměla nejmenší tušení, jakou bolest Olivia prožívá, nicméně doufá, že je teď její dcera na lepším místě.

Příspěvek posbíral přes tři stovky reakcí, většinou srdíček a smutných smajlíků, a více než stovku komentářů s projevy soustrasti.

Máma se napila čaje a opatrně odložila šálek zpátky na porcelánový talířek.

„Poslala jsem Oliviině matce to ráno žádost o přátelství a napsala jsem jí, jak moc mě mrzí, co se stalo. Ani jsem nepočítala s tím, že mi vůbec odpoví – nemluvily jsme spolu, co jste se s Olivií přestaly kamarádit a oni se odstěhovali do Harrisburgu –, ale odepsala mi za dvě hodiny a poděkovala za kondolenci. Taky tam bylo, že poslední rozloučení a pohřeb se konají tuhle sobotu. Slíbila jsem, že ti to řeknu a že určitě přijdeš.“

„Cože?“ Můj tón vyděsil mámu skoro stejně jako mě. „Proč jsi jí něco takového slibovala?“

„Ať se mezi vámi na základní škole stalo cokoli, kdysi jste bývaly s Olivií nejlepší kamarádky.“

Naprosto se mi nedostávalo slov, jen jsem bezmocně potřásala hlavou. A pak mě něco napadlo.

„Počkej – nepsala jsi mi náhodou, že Olivia spáchala sebevraždu?“

„Ano.“

„Ale v tom facebookovém příspěvku o tom není ani slovo.“

„To je přece pochopitelné. Oliviina matka si jistě nepřála, aby o tom věděl kdekdo.“

Musela jsem si v duchu připomenout, že trpělivost růže přináší.

„Tak jak ses to teda dozvěděla?“

„Vždyť jsem ti to povídala: od Beth Norrisové. To ona mi řekla, že si Olivia vzala život. Je to tak“ – máma se zarazila a znovu zavrtěla hlavou – „je to tak příšerné.“

„Byla bych radši, kdybys paní Campbellové nevykládala, že tam půjdu. Daniel už má možná na tuhle sobotu nějaké plány.“

Daniel na tuhle sobotu žádné plány neměl, přinejmenším pokud mi bylo známo, ale vymluvit se na něj mi připadalo v dané situaci nejlepší.

„Určitě pochopí, že za takových okolností je třeba plány změnit.“

„Upřímně, mami, mně se tam nechce.“

„Kdyby to bylo naopak, ty bys snad nechtěla, aby ti Olivia přišla na pohřeb?“

„Víš, kdybych byla mrtvá, bylo by mi to asi dost u prdele.“

Máma se na mě znovu zamračila. Dokázala se mračit tak, že by tím zastavila dopravu uprostřed špičky.

„Pro Oliviinu mámu by to hodně znamenalo, kdybys přišla.“

S lokty opřenými o desku stolu jsem spustila hlavu do dlaní a ze všech sil se snažila nezačít ječet.

Mámin hlas poklesl skoro do šepotu.

„Pořád si pamatuju, čím jsem si procházela, když umřel tvůj táta, dej Bůh klid jeho duši, ale tomu bylo aspoň skoro šedesát. Jenže Olivia? Ta byla ještě mladá. Vůbec si nedokážu –“

Znovu se odmlčela a já vzhlédla právě včas, abych viděla, jak si z oka vytírá slzu.

„Na tom ale nesejde. Jestli tam nechceš jít, Emily, tak nemusíš. Já tě rozhodně nutit nebudu.“

Skvělé. Citové vydírání.

Máma, která nejspíš vycítila moje váhání, dodala: „Pokud by ses rozhodla, že tam půjdeš, Oliviina máma mi dala adresu toho pohřebního ústavu. Je to asi čtyřicet minut jízdy, tedy podle dopravy.“

„Pochybuju, že by se tam Danielovi chtělo.“

„Vždyť ho s sebou nemusíš brát. Já už mám na ten den bohužel něco naplánováno. Jinak bych s tebou moc ráda šla. Ačkoli, jestli chceš, mohla bych ty plány změnit…“

„To nemusíš.“

„A co ostatní kamarádky ze školy? Kdy jsi naposledy mluvila s Courtney? Třeba by tam chtěla jít.“

„Třeba.“

Tohle téma jsem s mámou rozhodně rozebírat netoužila. Nemusela vědět, že jsem přerušila kontakt s většinou svých spolužáků ze základní a střední školy. Těch pár přátel, co mám, znám z vysoké. Protože na vysoké se mi podařilo udělat za svou minulostí tlustou čáru. Naučila jsem se chovat, jako by ta holka, kterou jsem byla na druhém stupni, vůbec neexistovala. Dost to věci usnadňovalo.

Pokud jde o Courtney, no dobrá, Courtney byla jediná z naší staré party na základce, s kým jsem kamarádila dál i na střední. I když pak otěhotněla a ze školy odešla, zůstaly jsme ve styku. Až do toho léta po maturitě, těsně předtím, než jsem odletěla do Kalifornie. Od té doby jsem s ní nemluvila.

Máma potřásla hlavou a otřela si další slzu. Zvedla šálek a napila se čaje.

„Je tak dobrý. Určitě si nedáš?“

A protože jsem ji nechtěla zklamat ještě víc, než už se stalo, vymáčkla jsem ze sebe úsměv.

„Tak já bych teda ochutnala.“

3

Malý řadový domek, ve kterém jsme s Danielem bydleli, byl od začátku zamýšlen jen jako dočasné řešení. Možná to pořád ještě platilo, jenže jsme v něm bydleli už tři roky, a nezdálo se, že bychom se měli někdy odstěhovat.

V posledním ročníku na střední jsem si podala přihlášky na vysoké školy co nejdál od domova. Přijali mě na většinu z nich, já se ale nakonec rozhodla pro tu v Kalifornii, která mezi mě a mou minulost postavila solidních pět tisíc kilometrů. O prázdninách jsem vždycky přiletěla navštívit rodinu a hned jsem se zase vracela zpátky. Netrvalo dlouho, než jsem pochopila, na jakou profesní dráhu se chci dát, takže jsem neztrácela čas. Absolvovala jsem ty správné přednášky, nasbírala patřičné množství kreditů a zažádala si o ty nejlepší stáže.

Kalifornii jsem milovala. Jelikož jsem vyrůstala na východním pobřeží, v kraji nepředvídatelných ročních období, uvítala jsem zdejší stabilní počasí. Rozhodla jsem se, že tam zůstanu. Půjdu na postgraduál. Seženu si práci. Usadím se. Celou vysokou jsem s někým randila, ale nikdy z toho nic pořádného nebylo. Pokud začal být vztah vážný, pokaždé jsem dotyčného odstrčila.

A pak táta dostal rakovinu.

Začala jsem jezdit domů častěji, jenže to pro mě bylo moc drahé. Navrhla jsem, že přejdu na nějakou bližší univerzitu, ale rodiče se postavili proti. Chtěli, abych dokončila školu tam, kde jsem ji začala. Chtěli, abych byla šťastná.

Stejně jsem se v posledním ročníku vrátila domů a podařilo se mi dostat na státní univerzitu, kam jsem to měla jen půl hodiny cesty. Bydlela jsem u našich a dojížděla. V duchu jsem se trochu bála, že narazím na bývalé spolužáky ze střední, ale i když jsem jich pár potkala, se žádným z nich jsme si nebyli natolik blízcí, abych je mohla považovat za kamarády.

Praxi jsem absolvovala jako krizová pracovnice na místní pohotovosti. Pokud tam přišel někdo, komu se hlavou honily myšlenky na to, že by ublížil sobě nebo druhým, mým úkolem bylo posoudit jeho stav a rozhodnout, jestli je natolik v pořádku, aby se mohl vrátit domů, nebo jestli je třeba hospitalizace na psychiatrii.

Na pohotovosti jsem potkala Daniela. Zrovna ukončil zdravotnickou školu a pracoval tam jako ošetřovatel. Označení pohledný zdaleka nevystihovalo realitu. Tmavě modré oči, stejnoměrné opálení, lehce rozcuchané vlasy a permanentní stín strniště na tvářích – přitahoval mě od prvního pohledu.

A to nebylo všechno. S lidmi, kteří přišli na pohotovost, dokonce i s těmi agresivními, jednal Daniel trpělivě a choval se k nim laskavě, obzvlášť k dětem. Dozvěděla jsem se, že ve svém volnu dělá dobrovolníka ve společenském centru Boys & Girls Club. Často jsme na sebe náhodně naráželi a občas spolu prohodili pár slov. A pak mě Daniel jednoho dne pozval na kafe a já souhlasila. O rok později jsme se zasnoubili.

Tou dobou byl táta v remisi a zdálo se, že se z toho vylíže. Z našeho zasnoubení byl nadšený. Daniel se mu opravdu líbil. Stejně tak mojí mámě. Daniela měl každý rád. Začala jsem trávit víc a víc času v Danielově bytě, jenže ten byl mrňavý, takže jsme se šest měsíců potom, co mě požádal o ruku, rozhodli, že si společně pronajmeme ten řadový domek. Bude to jen na rok či na dva, říkali jsme si, pak se vezmeme a začneme se poohlížet po pořádném domě. Pochopitelně pokud budeme chtít v tomhle kraji zůstat. V hloubi duše jsem si přála vrátit se do Kalifornie, i když se mi nechtělo nechat tu rodinu, obzvlášť když byl táta nemocný. Daniel, protože žádnou rodinu, která by mu svazovala ruce, neměl, prohlásil, že bude šťastný kdekoli, pokud zůstaneme spolu.

Stanovili jsme datum a začali plánovat svatbu, malý obřad pod širým nebem. Jen pár příbuzných a přátel. Nic přemrštěného. Jenže pak táta umřel. Od té doby uplynuly už skoro dva roky, a my jsme pořád bydleli v tom úzkém řadovém domku.

Daniel nebyl doma. Posledních pár měsíců si bral dvojité směny. Peníze se vždycky hodí a Daniel svoji práci miloval, jenže jsem začínala mít pocit, že se skoro nevidíme.

Na prázdný dům jsem si zvykla. Sousedi po obou stranách byli v klidu. Jim a Tom, pár, který bydlel nalevo, nám vždycky vyzvedávali balíčky zanechané na schodech, aby je neukradl někdo, kdo pojede kolem. Andrew a Barb, starší manželé napravo, měli Jack Russel teriéra, který občas dost hlasitě štěkal, ale většinou si žili sami pro sebe.

Převlékla jsem se do tepláků a volného trika a sestoupila po schodech do kuchyně. V dřezu leželo bez ladu a skladu pár kousků špinavého nádobí. Uložila jsem je do myčky, otřela linku, zkontrolovala, jestli odpadkový koš nepotřebuje vynést.

Pak jsem se usadila na gauč v obýváku s dálkovým ovládáním v ruce. Přišlo na mě silné zívání. Potlačila jsem ho, pustila jsem si Netflix a projela jsem si filmy a seriály, které jsme si s Danielem přiřadili na seznam, že se na ně někdy koukneme. Nic mě neupoutalo.

Pořád jsem myslela na Olivii. Na to, že si vzala život.

Nevzpomněla jsem si na ni už celé roky. Vlastně jsem nevzpomínala na žádnou z kamarádek na základce. Na naši výjimečnou partu. Oblíbené holky. Říkaly jsme si Harpyje, protože Courtney kdysi zaslechla, jak nás takhle nazvala paní Cochraneová, naše učitelka anglické literatury v sedmičce, když se bavila se svou kolegyní. Courtney, protože to slovo neznala, okamžitě nakoukla do slovníku a zjistila, že harpyje znamená „mytologický dravý pták s ženskou hlavou“.

Všechny jsme měly pocit, že s takovým jménem budeme vypadat drsnější, než jsme skutečně byly, jen Mackenzie si ten termín vzala trochu osobně, protože její příjmení znělo Harperová. Tvrdila, že tím paní Cochraneová evidentně mířila na ni, jelikož ona je naše vůdkyně.

My ostatní jsme věděly, že z Mackenzie mluví jen její obvyklý egoismus, ale ten název se nám vážně líbil. Usoudily jsme, že je cool, a tak se z nás staly Harpyje.

Jména ostatních holek jsem si pochopitelně pamatovala – Elise, Mackenzie, Olivia, Courtney a Destiny –, jen se mi je všechny podařilo úspěšně vytěsnit z hlavy. Nebo jsem si alespoň v mysli otevřela schránku, nastrkala do ní svoje vzpomínky, zamkla ji a zahodila klíč.

Otočila jsem levou ruku a zadívala jsem se na jizvu, která se táhla napříč dlaní. Byla tak tenounká, že byste ji nejspíš ani nepostřehli, pokud jste nevěděli, že tam je. Daniel si té jizvy kdysi všiml a zeptal se, co se stalo, ale já jsem ho odbyla výmluvou, že jsem se nešťastnou náhodou pořezala, když jsem byla malá. Což technicky vzato nebyla lež.

Přišlo na mě další zívnutí, tentokrát příliš silné, než abych ho mohla ignorovat.

Vybrala jsem si nějaký pořad o zvelebování domácnosti na HGTV, ztlumila zvuk a pohodlně se uložila na gauč. Zavřela jsem oči, přesvědčená, že krátké zdřímnutí nezaškodí. Jen pár minut, abych si vyčistila hlavu od těch duchů.

Rozezní se nepříjemně pronikavé zvonění a děti se rozptýlí do tříd.

Stojím v půlce chodby a nemůžu se pohnout. Přes rameno mi visí batoh a k hrudi si tisknu knihu. Pach plísně linoucí se ze stránek mi napovídá, že je to učebnice přírodních věd pro osmý ročník.

Na chodbě zavládlo ticho. Všechny dveře jsou zavřené.

Je mi jasné, že přijdu pozdě do hodiny, ale pořád se nedokážu pohnout.

Něco hlasitě dopadá na podlahu, zní to jako třeskající rachejtle. Ať je za tím ale cokoli, ozývá se to za mými zády. Chci se obrátit, jenže nemůžu.

Třesk!

Okamžik ticha.

Třesk!

Konečně se otáčím.

Na konci chodby stojí zády ke mně dívka. Ruce má spuštěné podél boků.

Ze zápěstí jí stéká krev. Kapky vždycky zůstanou na moment viset na konečcích prstů a pak sklouznou na linoleum.

Ten zvuk připomínající rachejtle – třesk!  – se ozve pokaždé, když kapka krve dopadne na podlahu.

Když se teď můžu zase hýbat, rozběhnu se do třídy. Přírodní vědy, vyučující pan Barrett, třetí dveře nalevo. Moje židle bude prázdná. Bojím se, že vyfasuju černý puntík za pozdní příchod. Tři černé puntíky a zůstanu po škole. Zůstat po škole znamená, že o víkendu dostanu zaracha a nebudu moct s kamarádkami ven. Takže mě nejspíš budou většinu času pomlouvat.

Přesto dveře učebny pana Barretta neotevřu.

Jdu k té dívce, která je ke mně otočená zády.

Olivia?

Ne, to není Olivia. Jistěže není. Proč by to měla být Olivia?

Když jsem už jen pár metrů od ní, začne téct dívce krev ze zápěstí rychleji. Kapky se teď řinou jako déšť. Třesk, třesk, třesk, třesk! Dvě loužičky krve u jejích nohou se začínají rozšiřovat.

Dívka se ani nepohne.

Už nás dělí jen desítky centimetrů. Nechci tady být. Chci být na hodině přírodních věd, poslouchat, jak pan Barrett nadšeně vysvětluje kontinentální drift, rozpínání oceánského dna a teorii deskové tektoniky.

Jenže v tom snu nedokážu své tělo ovládat – teď už vím, že je to sen, ošklivá noční můra –, takže zvednu ruku a natáhnu ji k té dívce.

Konečky mých prstů jsou od ní pouhých pár centimetrů.

Stačí mi udělat poslední krok.

Jen jeden další krok…

Vytrhla jsem se ze spánku tak prudce, až to ve mně zanechalo pocit, že jsem tu dívku udeřila. A nejen že jsem jí dala pěstí, já jsem ji dokonce slyšela.

Až na to, že to neznělo jako dívka, která naříká, protože ji někdo praštil. Byl to mužský hlas a byl mi nějak povědomý.

„Prokrista!“

Po chvilce jsem se trochu vzpamatovala a uvědomila jsem si, kde to jsem. Byla jsem v obývacím pokoji. Hrála televize. A Daniel ode mě vrávoravě ustupoval a držel se za obličej.

Zvedla jsem se do sedu a vyskočila z gauče. „Proboha! Jsi v pořádku?“

Druhou ruku napřáhl proti mně, jako by si mě nechtěl pustit k tělu. „Dobrý, nic mi není. Akorát jsem to nečekal. To musel být fakt bláznivý sen.“

Otevřela jsem ústa, abych odpověděla, ale nic z nich nevyšlo. Rozhlédla jsem se po obývacím pokoji, jako by se správná odpověď mohla skrývat někde tam.

Daniel měl na sobě pořád hnědou uniformu. Nejspíš se právě vrátil z nemocnice a našel mě na gauči v obýváku ve spárech noční můry.

„Jsi v pořádku, Emily?“

Ztěžka jsem polkla a přinutila jsem se přikývnout. „Jo, jsem v pořádku. Jak jsi říkal, byl to prostě jenom bláznivý sen.“

„Vypadalo to na pořádnou noční můru.“

Ignorovala jsem jeho poznámku a přistoupila o krok blíž. „Podívám se ti na ten obličej.“

Chystala jsem se jemně odtáhnout jeho ruku, ale on zavrtěl hlavou a couvl přede mnou.

„To je dobrý.“

„Danieli!“

„Říkal jsem, že mi nic není. Půjdu si dát sprchu.“

Otočil se a vyrazil ke schodům. Jen jsem ho bezmocně sledovala, protože jsem nevěděla, co bych měla říct nebo udělat.

Byl už v půlce schodiště, když jsem konečně promluvila.

„Co chceš k večeři?“

Zastavil se a pokrčil rameny. „Je mi to jedno.“

„Mám něco objednat?“

„Třeba.“

Než jsem se ho stihla zeptat, co by si dal, začal s rukou přitisknutou na tvář zase stoupat do schodů.

Dolů sešel Daniel zrovna ve chvíli, kdy jsem zavírala dveře za poslíčkem. Přinesl čínu. Během našeho prvního společně prožitého roku jsme s Danielem často chodívali do restaurace. Teď si akorát otevřeme aplikaci, stiskneme pár tlačítek a voilà: jídlo je tady. Pro mě sezamové kuře, pro Daniela moo goo gai pan a k tomu dvě vaječné rolky.

Daniel zkontroloval obsah své krabičky, vytáhl z lednice lahev vody a posadil se ke stolu. Veškerou jeho pozornost poutal mobil, který držel v ruce. Usadila jsem se naproti němu a duchem nepřítomná šťouchala vidličkou do sezamového kuřete.

Musel vycítit, že ho pozoruju, protože ke mně zvedl oči, vymáčkl ze sebe úsměv a vrátil se zpátky k mobilu.

„Vypadáš dobře,“ poznamenala jsem.

Znovu ke mně zalétl pohledem a nechápavě nakrčil čelo. „Hm, díky?“

„Myslím tvůj obličej. To místo, kam jsem tě uhodila. Takhle trochu z odstupu to nevypadá zle.“

Pokrčil rameny a strčil do pusy další sousto. Andrewův a Barbin Jack Russel teriér vedle začal se svým podvečerním poštěkáváním.

Sjela jsem pohledem zpátky ke své večeři. Kvůli Danielovu nabitému pracovnímu programu jsme teď jídali společně zřídka. Obvykle jsem ohřála v mikrovlnce jídlo od Smart Ones nebo nachystala sendvič a občas jen misku cereálií.

Před pár lety jsme se s Danielem dohodli, že pokud budeme večeřet doma, posadíme se ke kuchyňskému stolu jako dospělí, a i když jsme tuto tradici stále dodržovali, začínala jsem v duchu přemítat, co to má za smysl. Daniel se mě málokdy zeptal, jak jsem se celý den měla, protože věděl, že o svých klientech stejně mluvit nesmím. Oba jsme pracovali ve zdravotnictví a znali jsme předpisy o lékařském tajemství.

Před lety mi Daniel někdy vyprávěl o tom, co ten den zažil, o lidech, se kterými se potkal na pohotovosti, tu a tam přidal pár klepů od kolegů, ale postupem času toho nechal. Teď už jsme na sebe promluvili jen tehdy, když to bylo třeba, bavili jsme se spolu, ale nikdy to nepřekračovalo hranice základní konverzace.

Nedávala jsem to za vinu jen Danielovi. Dřív býval otevřený, přátelský a milující a já jsem si občas říkala, jaký by asi byl náš život, kdyby táta neumřel. Kdybychom se tenkrát vzali a odstěhovali se z tohohle malého pronajatého domku. Třeba by to pak bylo jiné a my s Danielem bychom netrávili tolik času svorným mlčením.

„Moje kamarádka Olivia spáchala sebevraždu.“

Vlastně jsem ani nevěděla, proč jsem to řekla. Jen jsem chtěla prolomit to ticho mezi námi.

Daniel zvedl hlavu, přestal přežvykovat a zadíval se na mě.

„Stalo se to před pár dny, ale dozvěděla jsem se o tom až dneska. Máma mi to řekla.“

Daniel polkl, odložil mobil na stůl a otřel si ubrouskem pusu.

„Kdo je Olivia?“

„Byla to moje stará kamarádka. Ze základky. Tenkrát jsme k sobě měly blízko, ale už celé roky jsem s ní nebyla ve styku.“

„To mě mrzí.“

Neměla jsem tušení, proč pořád mluvím. „Pohřeb je v sobotu.“

„Půjdeš tam?“

„Zatím nevím.“

Daniel mě ještě chvíli pozoroval, čekal, že budu pokračovat, když jsem ale mlčela, řekl: „Tohle je fakt na prd. Hrozná věc.“

V alternativní realitě bych si představovala naprosto jinou reakci. V téhle realitě je můj táta pořád naživu. S Danielem jsme už dva roky svoji. Odstěhovali jsme se z tohohle pronajatého domečku do vlastního, pořádného. Možná máme psa. Za hezkého počasí pořád vyrážíme na túry. V zimě jezdíme na sever lyžovat. Chodíme do barů s Danielovými kamarády, navštěvujeme jejich grilovačky na zahradě a večírky, občas dokonce doprovodím Daniela do Boys & Girls Clubu, kde pořád dobrovolničí.

Ano – ani v téhle alternativní realitě nemáme děti. Tohle je naše bolavé téma, občas se kvůli němu i pohádáme. Ty hádky ale nikdy netrvají dlouho. Pokaždé se usmíříme. Obejmeme se, políbíme a ukončíme večer ve společné posteli, naše těla se pod přikrývkami dotýkají a já si připadám v bezpečí a milovaná.

Kdyby se v téhle alternativní realitě Daniel právě dozvěděl, že moje dávná kamarádka zemřela – a ke všemu že spáchala sebevraždu –, okamžitě by se zvedl ze židle, aby mě objal. Říkal by, že bude všechno v pořádku, že půjde na ten pohřeb se mnou. I kdyby si musel vzít volno z práce nebo vynechat dobrovolničení v centru, zůstal by se mnou, aby mi poskytl oporu.

Jenže jedna věc je alternativní realita, a druhá skutečný život. V tom skutečném životě se Daniel opětovně chopil vidličky a mobilu a vstoupil do své bubliny, uzavřel se do vlastního malého světa, kde byl spokojený.

A já? Já měla taky svoji bublinu. Zvedla jsem vidličku a znovu se začala šťourat v sezamovém kuřeti, zatímco Daniel sedící naproti mně hleděl upřeně do mobilu a pes Andrewa a Barb v sousedství dál štěkal a štěkal a štěkal.

4

„Viděla jste někdy její obličej?“

„Ne.“

„Dostala jste se tak blízko, abyste se jí mohla dotknout?“

„Ne.“

„Kdo myslíte, že to byl?“

Na tohle jsem neměla okamžitou odpověď. Seděla jsem na kožené pohovce – z doopravdické kůže, ne z nějaké laciné napodobeniny jako u mě v ordinaci – a hleděla jsem na tenounkou linku na dlani levé ruky.

Když se to ticho vleklo příliš dlouho, zvedla jsem hlavu k Lise. Seděla s překříženýma hubenýma nohama na ergonomickém křesle se síťovaným opěradlem za svým stolem a pozorovala mě. Táhlo jí na padesát. Měla štíhlou postavu a silnou čelist. Pokud jsem věděla, nikdy nebyla hippie, ale vždycky se tak oblékala – pestrobarevné bohémské šaty a halenky, kolem obou zápěstí omotané korálky, které cinkaly a chřestily, když pohnula rukama.

Lisa byla po střední škole moje druhá terapeutka a chodila jsem k ní už dva roky. Jako všichni dobří terapeuti mi nikdy neřekla, co jsem chtěla slyšet, a vždycky mě dokázala dotlačit dál, než bych sama zajít chtěla.

Naklonila hlavu na stranu a povytáhla bezchybně upravené obočí.

„Takže?“

Neřekla jsem nic.

Lisa zvedla z klína poznámkový blok, hodila ho na stůl a založila ruce na hrudi.

„Proč je s vámi dneska tak těžké pořízení?“

„Se mnou není těžké pořízení.“

„Neodpověděla jste mi na otázku.“

„Možná neznám odpověď.“

„Ale ano, znáte.“

Lisa byla terapeutka s privátní praxí. Ve své ordinaci nepřijímala pacienty spadající pod státní zdravotní péči, takže klienti museli mít soukromé pojištění nebo platit v hotovosti. Díky tomu byla její ordinace daleko hezčí než ordinace většiny terapeutů. Měla velký dubový stůl, na kterém se vyjímal iMac. Parkety z tvrdého dřeva chránil drahý kobereček. Kožená pohovka a k tomu kožené křeslo. Kousek od dveří visely ručně vyrobené nástěnné hodiny, do kruhu uspořádané římské číslice dodávaly místnosti nádech sofistikovanosti.

Když jsem neodpověděla, otočila se Lisa na křesle, aby zjistila, kolik je hodin, načež se obrátila zpátky ke mně.

„Zbývá nám dvacet minut. Chcete pro dnešek skončit, nebo tu hodláte dál jen tak sedět a zarputile mlčet?“

„Já nejsem zarputilá.“

„Jistěže ne.“

„Je mi jasné, o co se snažíte.“

Její obočí se znovu povytáhlo. „Vážně?“

„Záměrně mě tlačíte do defenzivy. Předpokládáte, že mi to pomůže rozebrat ten sen.“

„A pročpak si to myslíte?“

„Protože občas dělám to samé. A naučila jsem se to od vás.“

Usmála se, ale nezasmála. Její smích jsem od doby, co jsem k ní chodila, zaslechla sotva párkrát, a tak jsem si dala za cíl pokusit se ji při každém sezení rozesmát. Bylo obtížné prolomit tu její profesionální skořápku – podařilo se mi z ní vymáčknout maximálně úsměv –, ale byl to příjemný pocit hovořit s někým, kdo nemá žádné postranní motivy, s někým, kdo vás nesoudí, když řeknete nebo uděláte něco hloupého.

Pohled mi zalétl k zarámované fotografii Lisy a jejího manžela na stole a zdaleka ne poprvé mě napadlo, jaký spolu asi mají vztah. Jestli vedou u večeře smysluplnou konverzaci, nebo přihlížejí, jak mezi nimi vyrůstá zeď mlčení.

Ráda jsem si představovala, že spolu mají dobrý vztah – dobrý, silný vztah, který nikdy nezakolísá – a byly chvíle, kdy mě napadalo, že tím, co bychom s Danielem opravdu potřebovali, je spřátelit se s nějakým starším párem, s manželi, kteří se dovedli poprat s problémy a kteří by nám ukázali, čeho bychom mohli dosáhnout.

To se pochopitelně nikdy nestane, přinejmenším dokud budu Lisinou pacientkou, a navíc jsem si byla jistá, že kdybych snad tenhle nápad před Danielem nadhodila, okamžitě by ho vetoval.

Lisa se znovu koukla na hodiny.

„Patnáct minut.“

Zavrněla mi kabelka. Vytáhla jsem z ní mobil.

„Taky tak milujete, když vašim klientům začne během sezení vyzvánět telefon?“

Ignorovala jsem její poznámku a podívala jsem se, kdo volá. Bylo to místní číslo, které jsem neznala. Odmítla jsem hovor a pak jsem stiskla tlačítko po straně a mobil vypnula. Jakmile displej zčernal, natáhla jsem ruku s telefonem k Lise.

„Vidíte, vypnula jsem ho. Šťastná?“

„Byla bych šťastnější, kdybyste odpověděla na mou původní otázku.“

„A jak zněla původní otázka?“

„Neuhýbejte, Emily.“

Povzdychla jsem si a odvrátila zrak. „Já nevím.“

„Co nevíte?“

„Nevím, kdo byla ta dívka.“

Lisa nasadila skeptický výraz, ale neřekla nic.

Předklonila jsem se na pohovce.

„Ani si nevzpomínám, kdy jsem naposledy měla noční můru.“

„A včera večer jste měla hned dvakrát tu samou.“

„Aspoň tak si to pamatuju. Poprvé, když jsem si zdřímla na gauči, a pak… hrozně špatně jsem spala. Taky moc nepomáhalo, že Daniel celou noc chrápal.“

„Nechtěla jsem nic říkat, ale vypadáte hrozně.“ Lisa to pronesla zcela vážně, když však viděla, jak jsem se zatvářila, v obličeji se jí objevil potutelný úsměv. „To byl vtip, Emily. Jak to vypadá mezi vámi a Danielem?“

Dneska jsem nechtěla mluvit o Danielovi – podobně jako se mi o něm nechtělo mluvit většinu jiných dní –, jenže jsem věděla, že pokud jí neodpovím, bude se v tom Lisa dál vrtat.

„Pořád stejně.“

„A co znamená to‚ stejně‘?“

„Prostě… stejně.“

„Chováte se k sobě odtažitě?“

„Ano.“

„Kdy naposledy jste spolu měli intimní styk?“

„Bez komentáře.“

Lisa se usmála. „Dobře, to jsem si zasloužila. Změnila se v poslední době nějak výrazně vaše denní rutina?“

„Ne, je to v podstatě pořád na jedno brdo. Ráno zaskočím do posilovny, dám si jogurtovou müsli tyčinku a pak jedu do ordinace. Každý den to samé. Až na to, že dneska je pátek, ten den v týdnu, kdy vás obšťastňuju svou přítomností, takže jsem o obědové pauze pospíchala sem, abyste mi mohla dát za uši.“

Lisa se opět usmála, nic na to však neřekla. Na chvíli zavládlo ticho a já si znovu ztěžka povzdychla.

„Napadlo mě… že to možná byla Olivia.“

Lisa mě pozorovala a čekala.

„Ale vy si nemyslíte, že to byla Olivia,“ řekla jsem.

„Já v tom snu nebyla. Neviděla jsem to, co vy. Jenže vaše matka vám zrovna včera řekla o Oliviině smrti. Fakt, že jste měla tak živý sen tak krátce nato… Možná sebevražda vaší kamarádky rozjitřila něco, co jste v sobě dlouho potlačovala.“

Zavrtěla jsem hlavou a prohrábla jsem se prsty ve vlasech.

„Ne, tady nejde o Grace. Už jsme to spolu přece probraly. Řekla jsem vám všechno. Nic před vámi netajím.“

„Možná. Nebo je tu třeba něco, co jste vynechala podvědomě. Možná jste přesvědčená, že jste mi pověděla všechno, ale ještě něco zbývá.“

„Co jako?“

„To mi řekněte vy, Emily. Kvůli té dívce jste se stala terapeutkou. Celý váš život nabral nový směr kvůli výčitkám svědomí. To není žádná drobnost.“

„Já vím, že není.“

„Nepodařilo se vám ji vypátrat.“

„Snažila jsem se.“

„Možná jste se nesnažila dost.“

„To má být vtip? Najala jsem si soukromého detektiva. Utratila jsem tři sta dolarů. Když se s mámou odstěhovaly, jako by se vypařila.“

V duchu jsem se celá schoulila, když jsem slyšela to zoufalství ve vlastním hlase.

„Nikdo se jen tak nevypaří,“ namítla Lisa. „Pokusila jste se ji najít na internetu? Třeba je na Facebooku?“

„Já Facebook nepoužívám.“

„Dobře děláte. Ale Grace možná ano.“

„Nemyslím si, že by Grace byla tím důvodem, proč jsem měla noční můru.“

Lisa se ohlédla po hodinách.

„Už nám dochází čas, takže to uzavřeme rychle. Buďte ke mně upřímná, Emily. Hodně vás frustruje, když přesně víte, co by měl váš klient udělat, aby mu to pomohlo, ale on to odmítá vidět?“

Neodpověděla jsem.

„Myslím, že právě o to tady běží. Jako terapeutky rozumíme tomu, co se děje s druhými lidmi, ale když přijde na nás samotné, dokážeme projevovat obrovskou nechápavost.“

„Tak co teda myslíte, že bych měla dělat?“

„Vy sama to víte nejlíp.“

Chvíli jsem nad jejími slovy přemýšlela a pak jsem zavrtěla hlavou. „Bylo by to trapné. S Olivií jsem se neviděla ani s ní nemluvila celé roky. Zčistajasna se tam ukázat…“

„Řeknu vám to tedy bez obalu.“ Lisa na mě upřela své modrošedé oči. „Tady nejde o Olivii. Nejde tady ani o Oliviinu rodinu, i když by jistě ocenila, kdybyste se tam ukázala. Tady jde o vás, protože potřebujete uzavřít určitou kapitolu svého života.“

„A co se uzavře tím, že půjdu na Oliviin pohřeb?“

„To povězte vy mně. To vám se zdá o dívce, které crčí krev ze zápěstí.“

Znovu jsem se na pohovce narovnala, tak prudce, až sebou Lisa cukla.

„Sakra. Nechápu, že jsem si to nespojila už dřív.“

„Nespojila co s čím?“

„Mám novou klientku. Jmenuje se Chloe. Byla u mě zrovna včera, těsně předtím, než jsem jela za mámou, která mi řekla o Olivii. Je jí třináct a řeže se.“

Lisa na to neřekla nic.

„Vy to nechápete? Chloe se řeže na zápěstích! Třeba… třeba ten můj sen vyvolalo to, že jsem se s ní setkala těsně předtím, než jsem se dozvěděla o Oliviině sebevraždě.“

Lisa bez jediného slova spustila nohy na podlahu a zvedla se z křesla. Uhladila si zmačkanou sukni a pak vykročila ke dveřím.

„Vy si nemyslíte, že mám pravdu, co?“

Lisa se zastavila a otočila se ke mně. „Přijde na to. Měla jste už někdy dřív noční můru kvůli některému ze svých klientů?“

Ani jsem nad tím nemusela přemýšlet. Zavrtěla jsem hlavou.

V Lisině tváři se objevil vědoucí úsměv.

„Uvidíme se příští týden, Emily.“

5

Ten volající z neznámého čísla mi nechal v hlasové schránce vzkaz. Přehrála jsem si ho, když jsem s telefonem u ucha kráčela přes parkoviště ke svému autu.

„Ahoj, Emily, tady Courtney. Už je to doba, co jsme spolu nemluvily. Zkontaktovala mě tvoje máma a řekla mi o Olivii. Je to šílený, nemyslíš? Taky říkala, že se pohřeb koná zítra v Harrisburgu, a mě napadlo, jestli se tam třeba nechystáš. Mohly bychom tam jet spolu. Brnkni mi, až budeš mít chvilku.“

Vklouzla jsem za volant a zírala na mobil. Měla jsem sto chutí pustit si tu zprávu z hlasové schránky znova – Courtneyin hlas, tak povědomý, a přitom tak cizí –, protože jsem určitě špatně rozuměla té části, jak ji zkontaktovala moje máma.

Ignoruj to, rozhodla jsem se. A až se příště uvidíš s mámou, nezapomeň jí říct, že nemá rozdávat tvoje telefonní číslo lidem, se kterými jsi léta nemluvila.

Od Lisiny ordinace do centra Safe Haven to bylo zhruba osm kilometrů. Cesta mi obvykle trvala deset minut, patnáct, pokud byla zrovna špička. Vždycky jsem si to zařídila tak, abych měla v dny, kdy jsem chodila k Lise, první hodinu po obědové pauze volnou. Což znamenalo, že až se vrátím do práce, nebudu mít do čeho píchnout. Obvykle jsem dodělávala papíry, ale dnes bych se na to nedokázala soustředit.

Když jsem dorazila do centra, seděla ve vestibulu nějaká žena se synem, který si hrál v koutě se stavebnicí. Neznala jsem je – chlapec nepatřil mezi mé klienty –, ale usmála jsem se na ženu a pokračovala ke dveřím, za nimiž se skrývaly ordinace a které se odemykaly zadáním kódu na panelu.

Za skleněnou přepážkou seděla Claire, naše recepční a asistentka. Když jsem otevřela dveře a vešla dovnitř, přivítala mě zářivým úsměvem.

„Co oběd, pochutnala jste si?“

Přikývla jsem, taky jsem se na ni usmála a už jsem se chystala pokračovat chodbou ke své ordinaci, když na mě Claire zavolala: „Možná jste si toho ještě nevšimla, ale nahrála jsem na Facebook novou fotku Teddyho.“

Teddy byl, pokud jsem si to správně pamatovala, Claiřin vnuk. Nebo prasynovec. Zkrátka nějaké mrně. Kdysi mi ukázala jeho fotku ve svém mobilu a při té příležitosti se zmínila o Facebooku, jenže já už dávno přestala svým kolegům připomínat, že na sociálních sítích nejsem. Buď se na mě nesouhlasně zamračili, nebo se zeptali, jestli si z nich dělám legraci. Takže jsem vždycky jen přikývla, usmála se a řekla, že se podívám.

Což jsem udělala i teď – „Díky, Claire!“ – a pokračovala jsem po chodbě dál.

V tichém bezpečném kokonu své ordinace jsem vytáhla mobil z kabelky a položila jsem ho na stůl. Věděla jsem, co musím udělat, ale vůbec se mi do toho nechtělo. Až příliš usilovně jsem pracovala na tom, abych svá raná léta vytěsnila z paměti. A za ani ne čtyřiadvacet hodin přišla značná část té dřiny vniveč.

Napřed ta zpráva o Oliviině smrti a teď v hlasové schránce vzkaz od Courtney. Dvě z mých nejlepších kamarádek na základní škole. Dva lidé, kteří se mnou sdíleli stejné břímě.

Otočila jsem levou ruku dlaní nahoru a zadívala jsem se na tu jizvu.

„Sakra!“

Zvedla jsem mobil a vytočila číslo posledního volajícího. Ozvalo se trojí zazvonění a mě při každém z nich napadlo, že bych zavěsila, telefon vypnula a už nikdy ho nezprovoznila. Mohla bych si koupit nový mobil s novým číslem. S novým číslem, které bych rozhodně neprozradila svojí mámě, protože té se evidentně nedalo důvěřovat.

Po čtvrtém zazvonění spadl hovor do hlasové schránky. Courtneyin hlas oznámil, že to momentálně nemůže zvednout, ale pokud budete tak hodní a zanecháte své jméno a číslo, zavolá vám zpátky.

Zavěsila jsem, ještě než se ozvalo pípnutí, a složila jsem hlavu do dlaní.

Co to, sakra, dělám? Olivia je mrtvá, jistě, a je to hrozné, ale co to vlastně znamená pro mě? Neviděla jsem ji ani jsem s ní nemluvila už celé roky. Kdysi jsme bývaly nejlepší kamarádky, jenže to bylo v naprosto jiném životě. Bylo mi líto, co se stalo, nebylo však proč chodit na její pohřeb. I kdybych to udělala, stejně by se tím nic nezměnilo.

Mobilní telefon, položený na stole, zavibroval.

Otevřela jsem oči a podívala jsem se na displej.

Courtney.

Mohla jsem to jednoduše nezvednout. Nechat hovor znovu spadnout do hlasové schránky. Na zbytek dne mobil vypnout. Jenže mi v hlubinách mozku pořád hlodala Lisina slova. Řekla mi, že by mi prospělo uzavřít určitou kapitolu svého života.

Zvedla jsem telefon.

„Haló?“

„Emily, to mám radost, že tě zase slyším!“

„Ahoj, Courtney, jak se máš?“

„Dobře. Ale co já – už se k tobě donesla ta zpráva o Olivii? Jsem z toho celá vedle. Hodiny jsem pátrala na Facebooku a snažila se zjistit, jak se to stalo. Totiž, hned mě napadlo, že –“

Skočila jsem jí do řeči.

„Proč jsi vlastně volala?“

„Poslechla sis můj vzkaz v hlasové schránce?“

„Poslechla.“

„A?“

„A… co?“

„Půjdeš na ten pohřeb? Podle toho, co jsem zjistila, je to tak čtyřicet, pětačtyřicet minut cesty autem. Kdybys tam chtěla jet společně, určitě nebudu proti.“

„Popravdě si ani nepamatuju, kdy jsem s Olivií naposledy mluvila.“

„Já taky ne. Ale záleží na tom? Byla to přece naše kamarádka.“

Tón, jakým to Courtney pronesla – tak prostý, tak věcný –, mě přiměl se za sebe zastydět. Jenže tvrdohlavost vyhrála.

„Neříkala jsi v tom vzkazu, že tě zkontaktovala moje máma?“

„Jo, poslala mi zprávu přes Facebook.“

„Ty si píšeš na Facebooku s mojí mámou?“

„Poslala mi žádost o přátelství a já ji přijala. Tohle se na Facebooku dělá. Ty na něm vůbec nejsi? Nemohla jsem tě najít.“

Zkontrolovala jsem si na počítači, kolik je hodin. Můj další klient by měl dorazit za deset minut.

„Už mám skoro po pauze. Musím se vrátit k práci.“

„Vážně? Co teď vůbec děláš?“

„Jsem terapeutka.“

„To je super. Takže předepisuješ léky a tak?“

„Ne, to dělá psychiatr. Poslyš, Courtney, už musím končit.“

„Jasně. Ale co s tím zítřkem?“

Zaváhala jsem. „Ještě jsem se nerozhodla, co budu podnikat.“

„Dobře, jak myslíš, ale dáš mi vědět co nejdřív, že jo? Ptala jsem se přes Facebook Elise, jestli půjde, ale zatím se mi neozvala.“

Při zaznění Elisina jména jsem sebou škubla. Vzpomněla jsem si, jak jsem ji na moment zahlédla ani ne před rokem a že mi přitom bylo tak trapně, že jsem sklopila obličej k zemi, aby si mě nevšimla.

„A co Mackenzie?“

Courtney si přezíravě odfrkla.

„Pamatuješ, jaká byla Mackenzie na základce? Tak teď je to s ní ještě horší. Bydlí v takovém hogofogo baráku kousek od Filadelfie. Provdala se za mozkového chirurga, představ si.“

„Půjdeš tam, i když se na to s Elise vykašleme?“

„Pokusím se.“

„Můžu se zeptat proč?“

Na Courtneyině konci zavládlo na okamžik ticho.

„Protože Olivia byla moje kamarádka,“ řekla nakonec.

Zazvonila mi pevná linka. Požádala jsem Courtney, ať chvíli vydrží, zvedla jsem sluchátko a přitiskla jsem si ho k druhému uchu. Claire mi oznámila, že klient objednaný na jednu hodinu dorazil dřív a čeká ve vestibulu.

„Už musím končit, Courtney,“ řekla jsem, když jsem sluchátko položila.

Její hlas nabral poraženecký tón.

„Rozumím. Dej mi vědět, kdyby sis to rozmyslela.“

„Dám.“

„Díky. Brnkni nebo napiš esemesku, až to budeš vědět jistě.“

„Vlastně myslím, že na ten pohřeb půjdu.“

Její hlas se okamžitě naplnil optimismem. „Fakticky?“

„Ano.“

Nadšená Courtney ještě řekla, že mi pošle esemesku se svojí adresou a že se uvidíme zítra. Pak zavěsila a já tam chvíli jen tak seděla s mobilem u ucha.

Znovu jsem zavřela oči. V duchu jsem spatřila Olivii takovou, jaká byla, když jsme chodily na základku. Důlek v bradě. Dokonalý úsměv.

Vlasová jizva na mé dlani jako by zapulzovala. Vzpomněla jsem si na to dopoledne, kdy jsme byly všechny v Mackenziině pokoji. Jak se zableskl nůž, který Mackenzie propašovala z kuchyně. Jak jsme všechny vyjekly, když se řízla do dlaně a zeptala se, kdo bude další.

6

Na začátku jsme byly jen dvě.

Elise Martinová byla živá dívka s oříškově hnědýma očima a zářivě zrzavými vlasy svázanými do copánků, která neměla problém povídat si s kýmkoli včetně dospělých. Já byla ostýchavá holka v džínových lacláčích značky OshKosh a s hnědými vlasy staženými do ohonu, která brečela, když ji rodiče vysadili před školkou.

V naší třídě učila paní Miranda a chodilo do ní skoro dvacet dalších dětí, které jsem vůbec neznala, ale s nimiž jsem se najednou měla kamarádit.

O přestávce – všichni se střídali na houpačkách, skluzavkách a prolézačkách – přišla Elise do kouta hřiště, kde jsem se schovávala, a řekla mi, že by z nás mohly být nejlepší kamarádky.

„Nejlepší kamarádky?“

Z jakéhosi důvodu mi ta představa byla naprosto cizí.

„Nejlepší kamarádky,“ zopakovala s úsměvem. „Ty se jmenuješ Emily. A já jsem Elise. Naše jména začínají stejným písmenem.“

Tahle argumentace byla pochopitelně naprosto absurdní, ale chodily jsme do mateřinky a já potřebovala kamarádku, někoho, komu bych mohla důvěřovat. A kromě toho měla pravdu: byly jsme jediné holky ze třídy, jejichž jména začínala písmenem E.

Ve školce byla i další třída, kde učila slečna Greenhamová (milovala knížku Dr. Seusse Zelená vajíčka se šunkou a neustále z ní dětem předčítala) a patřila do ní Mackenzie Harperová. Sebevědomá dívka s medově blond vlasy a průzračně modrýma očima, která by vyhrála všechny soutěže krásy pořádané ve státě, pokud by její máma nebyla nad takové triviality povznesená. Takhle nám to Mackenzie jednou opravdu řekla a já se pak večer musela zeptat mámy, co to znamená trivialita.

Po zhruba týdnu přibrala Elise do party Mackenzie. Od té chvíle jsem měla dvě nejlepší kamarádky.

Courtney Sullivanová chodila taky do třídy slečny Greenhamové. Měla zelené oči, blond vlasy a drobnou mezírku mezi předními zuby, kterou později na druhém stupni spravila rovnátka. Skamarádila se s Mackenzie, a tak jsem měla zanedlouho hned tři nejlepší kámošky.

Olivia Campbellová se objevila ve čtvrté třídě, když se její rodiče přestěhovali z Harrisburgu do Lantonu, a Elise s Mackenzie se okamžitě rozhodly, že mezi nás dokonale zapadne. Totéž platilo pro Destiny, která nastoupila na začátku osmého ročníku. Tehdy už jsme si říkaly Harpyje, a jakmile jsme ji přibraly mezi sebe, byla naše parta kompletní.

Vycházelo naše přátelství z nějakého jednotícího základu? Při zpětném pohledu těžko říct. Mackenziini rodiče měli spoustu peněz (a tím myslím vážně spoustu ). Podle všech pravidel by měla od prvního dne nastoupit do soukromé školy, jenže její táta to dokázal někam dotáhnout, i když sám kdysi chodil na státní, a navíc nechtěl, aby byla Mackenzie rozmazlená – nebo spíš ještě rozmazlenější –, takže ji rodiče nechali absolvovat první stupeň na Lincolnově základní a pak ji poslali na Franklinovu základní a střední školu. Odhlásili ji až na konci osmičky a vynutili si od ní tehdy slib, že už s žádnou z nás nikdy nepromluví.

Elisini rodiče byli taky v balíku, koneckonců její otec byl soudcem lantonského okresu. I Courtneyini rodiče na tom byli dobře a stejně tak Oliviini a Destinyini. Když se ohlédnu nazpátek, byl to ten jediný společný jmenovatel, jediná věc, která je odlišovala od ostatních žáků ve škole.

Pouze já pocházela z rodiny, jež by se dala označit za střední třídu – žili jsme v patrovém domku v ucházející čtvrti, moji rodiče si kupovali zásadně ojeté vozy, které už měly najeto víc než sto padesát tisíc kilometrů, máma vystřihovala slevové kupony z nedělních novin.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dívka, která se pomátla.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.