Přeložil Jiří Jaňák

Copyright ©2019 by Gill Thompson

All Rights Reserved

Copyright ©2021 for the Czech translation by Jiří Jaňák

Copyright ©2021 for Cover  by Lucie Vávrová

Copyright ©2021 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-249-4614-6

Věnováno Paulovi – za jeho neochvějnou víru a podporu.

Napsáno s láskyplnou vzpomínkou na pana Jamese Alberta Johna

Maretta, FIIP, FRPS,

jinak též známého jako „Jack“.

Prolog

I po tolika letech se stále bojí létání. Nejhorší bývaly starty: šelest pneumatik po betonu, jekot proudových motorů ve vysokých otáčkách a praskání v uších, když se jeho střední ucho snažilo vyrovnat se změnou tlaku.

Pocítí letmý dotek. Podívá se na ruku a spatří, že mu prsty něžně svírá pevně sevřenou pěst.

„V pořádku?“ ptá se.

Přikývne a zadívá se z okna. Letadlo již strmě stoupá a ranvej, připomínající rozmazaný obdélníček šedavé barvy, nechává pod sebou. Podvozek se s tlumeným žuchnutím poslušně složí do šachet a kvílení motorů přejde v tiché předení.

Otře si pot z čela a opře se o podhlavník.

„Dobrá práce. Teď už budeš v pořádku,“ znovu mu sevře ruku.

Ano, bude v pořádku. Jako vždycky. Jenže dnes mu mysl tíží jiná starost. Tentokrát není nervózní z cesty, spíše z cíle.

Poklepe se po kapsách bundy a pod teplou bavlnou nahmátne pevný tvar drahého papíru. Nemá smysl si pozvánku znovu číst. Zná ji nazpaměť.

A najednou je opět chlapcem, cítí vzrušení z dlouhé cesty do země plné naděje a možností. Jak mohlo jeho dvanáctileté já vůbec vědět, co ho doopravdy čeká?

Podívá se na svou společnici. Jsou již mnoho let šťastně svoji; její tvář zná stejně dobře jako tu vlastní, ačkoli má dnes vlasy kratší než tehdy při prvním setkání. I po těch letech se mu při pohledu na manželku stále tají dech. Natáhne se a pohladí ji po tváři: „Jsem moc rád, že jsi tu se mnou.“

„Nenechala bych si to ujít za nic na světě. Však už bylo na čase!“

Stáhne se mu hrdlo. Ztěžka polkne a prstem si trochu povolí límeček. „Čtyřicet let,“ zachraptí.

„Půl života. Ale dočkal ses. Přesně, jak jsi říkal.“

Nápis „Připoutejte se“ zhasne. Manželka se natáhne pod sedačku, vytáhne hnědou kabelu a podá mu z ní láhev vody.

Zhluboka se napije. Moje drahá choť vždy ví, co má udělat!

„Kéž by se tak stalo dřív. Pro některé už je dnes pozdě.“

„Přijdou všichni, kdo budou moci. A pamatuj, pro koho to všechno děláš.“

Přikývne a znovu obrátí pohled k výjevu za okny letícího stroje. Obzor lemují jasné barvy: tyrkysová, oranžová, zelená – to vše vyzařuje z ohnivého, zapadajícího slunce. Brzy se budou řítit temnou oblohou v útrobách kovové bestie po míle a míle, dokud nedorazí do Canberry. A tam se zúčastní slavnostního ceremoniálu.

Za tento den tvrdě bojoval. Zavřel oči, ale stále viděl tváře minulosti.

Tehdy jim nikdo nenaslouchal.

Ale to se teď změní.

ČÁST PRVNÍ
1941 – 1947

1

Obvykle přilétali v noci. Bylo to děsivější.

Molly, zachumlaná v teplých pokrývkách, zaslechla kvílení sirény. Posadila se a jakmile došlápla bosou nohou na studené linoleum, překvapeně zamrkala. Rychle však přeběhla po špičkách k oknu a stáhla stranou závěs. Měla by vůbec riskovat pohled ven? Ostře se nadechla a rychle odhrnula růžek hnědého papíru, který zakrýval celé okno. Temnou oblohu křižovaly zářivé kužele světlometů. Hledaly letadla: plně naložená bombami a nepochybně kvapící k cíli. Musí probudit Jacka.

Proběhla kolem zrcadla a v temnotě ložnice jí vlastní obraz připomínal ducha: bílá noční košile a kolem bledé tváře neposlušné černé vlasy. Jack se ale nelekne. Už byl na celou rutinu zvyklý.

„Mami?“ zabrumlal ospale.

„Tak pojď. Vstávej.“ Příčilo se jí tahat jej z pohodlného hnízdečka, kde s palcem v puse tiše spal. Měla by ho probudit pořádně a donutit, ať jde po svých. Chudáček ale potřeboval pořádný spánek, takže to pětileté tělíčko vzala do náručí a odpotácela se z pokoje. Než došla ke kuchyňskému stolu, měla pocit, že jí prasknou záda. Proto jej strčila pod stůl o něco hruběji, než chtěla. Jack jenom cosi zamumlal a stočil se do klubíčka.

Molly se mezitím došátrala ke kredenci a vzala z něj košík s věcmi, které si připravila po posledním náletu: kukla přes obličej, baterka, Mickova čapka a umaštěný balíček karet, v němž chyběly dvě srdcové karty.

To všechno vsunula pod stůl. Jack byl tichý a hluk zvenku také nezesiloval. Že by se odvážila uvařit trochu čaje? Zapálila sporák, vděčná za tu trochu tepla, napustila do konvice vodu a postavila ji na oheň. Pak začala hledat čajovou konvičku. Možná by mohla připravit trochu jídla? V chlebníku byla ještě půlka chleba. Budou si jej muset dát jen tak, suchý. Máslo jí došlo a džem byl tichou, vzdálenou vzpomínkou. Když byla malá, matčina spíž praskala ve švech: zavařený rybíz, marmelády, kdoulový džem, rajčatové čatní. Máma celý podzim sbírala, zavařovala a míchala, a vzduch kolem plotny houstl voňavou směsí ovoce a cukru. Dnes to nehrozilo. Válka je připravila o všechny vymoženosti včetně domácích potravin. O mámu ji však připravil zápal plic, nedlouho poté, co se narodil Jack. A poslední válka ji připravila o tátu.

Pískot konvice začal soutěžit s jekotem sirén venku. Molly stáhla konvici z ohně a zalila čaj vroucí vodou. Zalila ji další vlna tepla. Zamíchala nápojem a nechala si tvář ohřívat stoupajícími kroužky horké páry. Neměla ale čas pořádně nahřát konvičku. Přecedila do ní čaj, přilila trošku mléka a zalezla pod stůl.

Jack se posadil. Vlasy měl jako obvykle rozcuchané, a navzdory temnotě, jež všechno malovala černobíle, Molly viděla pomalu mizící rudou otlačeninu na jeho tváři. Jack se v posteli vždycky hrozně rozehřál: dokázal se zavrtat do peřin lépe než myš do pilin. Přetáhla mu přes hlavu kuklu a sama si nasadila čapku. Jack musel být v teple; a navíc by se mohl poranit o třísky, trčící z hrubé, neohoblované spodní strany stolní desky. Přitiskla si jej na prsa.

„Zase ti oškliváci?“ zeptal se tlumeně.

„Ano, zlatíčko. Nejspíš bombardéry. Ale pod stolem jsme v bezpečí.“ Molly se rozhlížela po temné místnosti. Kolik hodin takto strávili, noc za nocí, zatímco venku Luftwaffe odváděla svou špinavou práci? Clarkovi je občas při denních náletech pustili do svého krytu. Kdyby bydleli nad Balham Way, mohli by se schovat v metru. Jenže Molly metro dvakrát nevonělo. Stejně jako sousedi. Bylo hezké být doma. Ona a Jack v bezpečí svého doupěte.

Jack už se na Micka neptal. Řekla mu o Dunkirku. „Taťka nastoupil na loď, aby za námi přijel,“ vyprávěla, „jenže se mu to nepovedlo.“

„Sežrali ho oškliváci?“ zeptal se Jack jednou vprostřed čtení večerní pohádky.

„Sežrali ho? Jak tě to napadlo?“

„Bill říká, že žerou děti,“ přitiskl se k ní.

Zamrkala. Bill Clark byl na svůj věk mnohem sečtělejší. „Samozřejmě, že ne. Táta se snažil ze všech sil doplout k nám domů, ale moře bylo silnější. Teď na nás bude dávat pozor z nebíčka.“ Zamrkala ve snaze zbavit se představy Micka, divoce bojujícího s temným mořem. Přetáhla si svůj medailon přes hlavu a ukázala Jackovi fotku. Bude lepší, když si tátu zapamatuje veselého a usměvavého, se záplavou havraních vlasů nachlup stejných, jaké jednou bude mít i on sám. Mick na fotografii je však měl pečlivě uhlazené. Další vzpomínky si ponechá pro sebe: jak jí sevřel tvář v dlaních a políbil; jak ji objal a v temnotě si zapálil cigaretu; a jak zpíval. Vždycky zpíval. Někdy zpíval už od rána, a to se probudila za tónů In Dublin's fair city, where the girls are so pretty, I first set my eyes on sweet Molly Malone. Slova ji hladila. Usmívala se pak celé dopoledne.

Noc byla krušná. Pro hluk téměř nespali: kvílení sirén, svist padajících bomb, výbuchy a dunivý rachot padajících domů. Vzduch byl plný nahořklého smradu. Jednou si byla Molly dokonce jistá, že dostali přímý zásah. Ohlušil je nesmírný výbuch a celý dům se zachvěl. Přikryla Jackovi uši a stísněně očekávala, až je další výbuch roztrhá na kusy. Ale nestalo se nic. Molly letělo srdce jako o závod a v ústech měla sucho. S námahou si olízla rty.

„Jsi v pořádku, Jacku?“ zašeptala.

Syn lehce přikývl, oči jako dva talíře. Opět se k ní přivinul. Políbila jej do vlasů, ucítila jeho chlapeckou vůni, a opět se uvolnila. Hluk venku se trochu utišil.

Signál k ukončení poplachu zazněl až ráno. Zatemněná okna sice nepustila dovnitř ani špetku světla, ale Molly slyšela venku kosí švitoření. A také zaslechla ostýchavé volání červenky. Nejspíš to byla tatáž nezbeda, která včera na zahrádce vytahovala žížaly. Croydon se zase probouzel k životu, ať byl v noci raněn sebevíc.

Někdy si říkala, jestli by nebylo lepší poslat Jacka pryč. Zdálo se, že každý týden jeden z jeho spolužáků zmizel s plynovou maskou a hnědým kufříčkem, vyprovázen matkou, která hrdinně zadržovala slzy, zatímco mávala na nástupišti mizejícímu vlaku. Jack by byl v Hampshiru či Dorsetu nepochybně ve větším bezpečí, protože noviny každý den chrlily oslavné články na tyto destinace pro evakuanty, jak se jim říkalo. Molly však nesnesla pomyšlení, že by jejího syna vychovávala jiná žena, mazlila se s ním a vařila mu. Už přišla o Micka; Jacka ztratit nesmí. A kdo ví, kdy vůbec válka skončí? Ne, zůstanou spolu, děj se co děj.

„Vzbuď se, Jacku!“ Opět totiž usnul, stulený na přikrývce, dech měl tichý a klidný. Po matčině zvolání se zavrtěl a zasténal. Molly vylezla celá ztuhlá zpod stolu do studené kuchyně. Zapnula rádio a dala vařit vodu. Poslední zbytky nočního čaje už byly vlažné; potřebovala poctivý horký nápoj, aby se probrala. A trochu hudby.

Rádio zapraskalo a vyloudilo zvuk hlasu Winstona Churchilla, pronášejícího další z burcujících proslovů. Jack tvrdil, že jsou nudné, a Molly s ním tiše souhlasila. Žádné množství krve, potu a slz jí Micka nevrátí.

Otočila laděním a pozorně poslouchala, kdy z reproduktoru zazní hudba. Konečně úspěch: ozvaly se první tóny písně In the Mood. To bylo lepší. Potřebuje si spravit náladu.

„Pojď, zatančíme si,“ natáhla se pod stůl a vydolovala zívajícího Jacka. Při pokusu o otočku však zaškobrtl, a proto se nakonec spokojila s tím, že jej držela za ruce a houpala jimi sem a tam. Celou dobu si pro sebe tiše broukala a užívala si pocit lehkosti, když jí kolem nohou povlával lem noční košile.

Jakmile píseň skončila, Jack se svalil na kuchyňskou židli:

„Jsem unavený, mami.“

„Tak mě sleduj.“ Andrews Sisters spustily Don't Sit Under the Apple Tree, Molly popadla dřevěnou lžíci a zaujala legrační postoj, aby Jacka rozesmála. Jenže syn se jenom zamračil a ztlumil rádio, jako by cosi zaslechl. Molly strnula. Měl pravdu. Nedaleko slyšela rány. Vypnula rádio úplně, a v nastalém tichu nebylo pochyb. Bum. Bum. Bum.

„Děla,“ vydechla. Rychle polkla a přikázala: „Ani se nehni.“ Jack však už seděl jako socha. Molly si pro jistotu přiložila prst na rty a po špičkách přešla k oknu. Odtáhla síť a podívala se ven. Přece nemůžou být zase zpátky? Copak jim to nestačilo? Uviděla však jen paní Clarkovou, s hlavou zabalenou v ručníku, jak s gustem vyklepává cihlově rudý a oranžový koberec. Měla jej pověšený na šňůře na prádlo a dávala mu co proto. „Paní Clarková jen dělá jarní úklid,“ rozesmála se.

Jack k ní se smíchem přiběhl a Molly znovu zapnula rádio.

Když Bill zavolal na Jacka, že má jít do školy, stála Molly ve dveřích a sledovala vzdalující se postavičku v příliš velkém blejzru a s hnědou taškou na plynovou masku přes rameno. „Podívej, mámo, jsem školák!“ řekl jí hrdě, když si poprvé zkoušel školní uniformu. Rozloučit se s ním po takové noci jí rvalo srdce. Než dvojice zahnula za roh, osvítil Jacka sluneční paprsek. Z neznámého důvodu se Molly otřásla.

Znaveně zatopila pod kotlem a z patra si přinesla hromádku špinavého prádla z ložnice. Poslední dobou všechno každý den pokrývala tenká vrstva prachu. Zatímco čekala, než se ohřeje voda, uvařila si další čaj a posadila se v kuchyni ke stolu. Jako obvykle myslela na Jacka. Skličovalo ji, jak viditelně válka na synka dopadá. Jednou ho přistihla, jak střílí z praku kovové kuličky z ložiska, které vyhrabal kdesi v Mickově dílně. „Můžu bojovat s oškliváky, kdyby přišli,“ řekl jí tehdy. „To jim dá za vyučenou, když mi vzali tátu.“

„Za nás bojují vojáci,“ dřepla si k němu a shrnula mu vlasy z čela. „Já potřebuju, abys mi pomáhal jinak.“

„Jak?“

Co můžete povědět chlapci bez otce, jenž se snaží být mužem? „Třeba že si se mnou zatančíš,“ odpověděla konečně, vytáhla ho na nohy a roztočila se s ním.

Z kuchyně se stala téměř sauna, než jí došlo, že voda vře. Vstala, protáhla si záda a stáhla si snubní prsten, který pečlivě odložila na parapet. Pak se pustila do praní: nalít trochu Luxu, promíchat, přidat oblečení, vyvařit a na valše vydrhnout skvrny. Byla to tvrdá práce, alespoň však zastavila přítok myšlenek. Když odnášela čerstvě vyprané prádlo ven usušit, cítila se o něco lehčeji.

Opatrně vyvážila koš na boku a otevřela zadní vrátka.

A strnula.

Zahrada byla zničená: všude ležely mohutné kusy drnu a hlíny. Květináče byly na maděru, rostlinky se válely po zbytcích trávníku, uhlák byl rozmetán na třísky a šňůra na prádlo v nedohlednu. Uprostřed všemu vévodila hluboká, zející jáma.

Jako náměsíčník položila koš s prádlem na zem, opatrně přikročila k díře a nahlédla do ní. Spatřila útlý kříž ze špinavého kovu, po obvodu spojený tenkými pásky. Přišlo jí, že se zde po hlavě do země vrhlo odpudivé monstrum, až mu zůstal koukat jen ocas.

Vzpamatovala se. „Micku!“ zaječela. Ale ne, Micku ne. „Paní Clarková! Pomoc!“ Od sousedů jí odpovědělo mlčenlivé ticho. Díky Bohu, že je Jack ve škole. Doběhla do kuchyně a s rukou na prsou prudce oddechovala. Před dvěma týdny spadla na Fairfield Road také jedna puma, co nevybuchla. Ukázalo se, že byla časovaná. Přijela jednotka Královského námořnictva, bombu zneškodnila a zabránila tak tragédii. Ale tahle může vybuchnout každým okamžikem. Musí rychle sehnat pomoc, jinak Jack přijde jednou ranou osudu o matku i dům. Kde je hlídka ARP? Rozběhla se k hlavním dveřím a ven.

Dvacet yardů od dveří se jí země pod nohama divoce otřásla a mocný výbuch ji vymrštil do vzduchu.

2

Kathleen mrkla na hodinky. John bude za hodinu doma. Měla by škrábat brambory, a ne koukat z okna. Ještě minutku a pak se dá do práce. Před chvílí venku lilo jako z konve, ale nyní se potrhanými mraky již dralo sluníčko a rychle vysoušelo mokrou trávu. Sledovala kapky, kanoucí ze špičatých lístků vrb. Jejich odlesky v paprscích slunce připomínaly diamanty.

Carterovic děti si hrály na dvorku. Scott, panovačný jako obvykle, přikazoval Chrissie, že si má pospíšit a pustit jej na houpačku; byla na něm přece řada. Tvrdě do ní strčil a Chrissie rozmrzele vypískla. Kathleen dobře věděla, že se to mladé slečně nelíbí, protože si ráda dělala věci po svém a svým tempem. Scott zatřásl houpačkou ve snaze shodit ji. Vzduch rozčíslo hlasité kvílení: Chrissie s žuchnutím přistála v řídnoucí trávě a ruku držela ve vzduchu. Kathleen sebou trhla: neměla by dát vědět Jenny Carterové? Příčilo se jí vidět Chrissie v bolesti na zemi. Potřebovala, aby ji někdo zvedl a pomazlil se s ní. Být to její dcera, bez váhání by ji zvedla a něco by jí šeptala, dokud by se neuklidnila.

Jenže Jenny jenom zakřičela z okna: „Vstaň a nebuď taková bábovka.“ Její novozélandský přízvuk kontrastoval s australským nářečím drobotiny.

Kathleen se opřela rukou o sklo. Jakpak asi vypadá z druhé strany? Smutný obličej vyhlížející ven, jako dítě, jemuž zakázali si hrát.

„Nemíchej se děckám do života,“ řekl jí jednou John. „Máš tu na práci dost věcí i bez nich.“ Byla to však pravda? Co jiného měla na práci, krom nekonečné starosti o domácnost?

Slunce odhalilo drobný hmyz, jenž byl předtím chráněn deštěm, teď se po skle pachtil nahoru.

Vytáhla kapesník, malou černou tečku s lupnutím zamáčkla a okenní tabulku otřela do čista. Pak odstoupila a prohlédla si výsledek své práce.

Jen pět let manželství stačilo, aby obvyklé narážky na „potěr“ a „aplégry“ utichly. Přátelé k nim přestali vodit své ratolesti. Příbuzní už jim nenabízeli kmotrovství, ani je nezvali na křtiny. Nikdo nechtěl mít na hostině přízraky.

Čistým cípem kapesníku otřela svatební fotografii. Pečlivě očistila Johnovu postavu: široká ramena a tenké rty v úsměvu pro fotografa. Ruku měl majetnicky položenou kolem pasu své neohrabané novomanželky, oblečené v šatech barvy slonoviny. Šantungské hedvábí. Vážně byli někdy tak mladí a plní nadějí? Fotografie stála na krbové římse osamocená, snad čekala na společnost. Ale nikdo nepřicházel.

Nevadily by jí bezesné noci či upatlaný nábytek, pokud by to způsobilo její vlastní dítě. Každý měsíc byl poznamenán houpačkou naděje a zármutku. Bolest byla takřka nesnesitelná.

Doktor jí doporučil vést si v deníčku záznamy plodných dní. Také si do něj zapisovala své pocity z každoměsíčního zklamání. A občas v něm psala něco o Johnovi.

John. Zatraceně. To už vážně uběhlo deset minut? Teď už není čas jehněčí upéct, jak původně zamýšlela; bude ho muset osmažit. Sehnula se a sáhla do Coolgardie.1 Dva malé skrojky masa, zabalené v novinách, byly až vzadu. V pánvi se smažením skoro ztratí. Alespoň u zelináře sehnala pár starých brambor. Bude muset ořezat ty zelené kousky, ale mačkané brambory talíř zaplní. A ráno se jí podařilo zachránit ještě trochu omáčky, kterou rozlila. Uvázala si přes šedou blůzku a tvídovou sukni zástěru, popadla nůž a začala loupat brambory.

S masem smažícím se na pánvi pod utěrkou a s bramborami v hrnci vroucí vody odběhla do patra. Právě včas, aby se stihla napudrovat a upravit si účes – naštěstí stále držel v dokonale nalakovaných kudrlinách. John měl rád čistý dům, ale chtěl, aby jeho žena vždy vypadala, jako že se vše uklízí samo.

V salonku natřásla dva hnědé polštářky na zelené pohovce a poodstoupila, aby si prohlédla výsledek. Pak, vedena jakýmsi hnutím mysli, se k nim vrhla a jeden z nich posunula trochu stranou. Rovnováha byla porušena.

Na minutu přesně v šest uslyšela motor auta. Přihladila si vlasy, sundala zástěru a stanula v předsíni. V závanu vlhkého vzduchu vstoupil John. Políbil ji na tvář a cosi zabručel na uvítanou. Odběhla do kuchyně, aby podávala jídlo, zatímco si manžel šel do jídelny nalít sklenku něčeho k pití. Nakládala u pultu na talíře šťouchané brambory s masem a pečlivě sledovala, jak zamračeně pozoruje pohovku a následně vrací posunutý polštář zpět na místo. Usmála se.

Později seděli jako obvykle na protějších koncích mahagonového stolu, jenž se, poctivě vyleštěný, přímo blýskal.

John pomalu pozvedl k ústům sousto brambor, zatvářil se kysele a polkl.

„Už jsi slyšela novinky?“

Zavrtěla hlavou. Rádio skoro neposlouchala, protože zprávy bývaly poslední dobou zřídkakdy dobré.

„Je to velké,“ posunul John nepatrně své prostírání, takže nyní dokonale lícovalo s koncem stolu.

Potlačila touhu posunout je zase nakřivo, a místo toho se zeptala: „Co se stalo?“

„Ti zatracení Japončíci zase zaútočili. Včera v noci se do přístavu v Sydney vplížilo pět trpasličích ponorek. Dvě z těch krys jsme poslali ke dnu, ale zbývajícím se podařilo vyslat torpédo na přístavní zeď.“

Kathleen se zhluboka nadechla: „Nejdřív Darwin, a teď Sydney. Možná jsme další na řadě.“

„Perth je moc daleko na západ. Zatím jsme tu v bezpečí.“

„A je to oficiální? To ti řekli na ministerstvu?“

Johnova tvář nabrala obvyklý rezervovaný výraz: „To nemůžu říct.“ Poněkud mučednicky obrátil pozornost zpět k jídlu.

Znovu promluvil, až když servírovala dezert, jablečný crumble z padavčat z Carterovic stromu. Vyškrábával lžičkou talíř, a přitom si sebestředně odkašlal.

„Cos dneska dělala?“ rozhlédl se po jídelně, jako by kontroloval, zda je čistá.

Na mysli jí vytanul obraz vzpažených rukou a tančících nohou. Rychle jej zahnala. Chraň Bůh, aby John zjistil, že ztrácí čas „požitkářstvím“.

„Nakupovala… Vařila… Uklízela,“ odpočítala naučeně.

John souhlasně pokýval hlavou: „Ten crumble se povedl.“ Pak posunul pepřenku o kousínek blíže ke slánce.

„Ano… Podařilo se mi sehnat trochu cukru. A zbylo ho dost na zítřejší koláč.“

„Výborně.“

Kathleen popotáhla: „Matka tvůj mlsný jazýček rozmazluje!“

„To matky dělávají,“ zasmál se, „rozmazlují děti. Tady se moc rozmazlování nedočkám.“

Když vstala, aby vyrovnala porcelán na patřičné místo, překvapilo ji, jak ztuhlé má nohy. Lekce fitness, které se ráno zúčastnila na Lacey Street, si už vybírala svou daň. Byla na ně zapsaná už rok, ale dnes poprvé tam doopravdy šla. Užívala si kamarádství s dalšími ženami a možnost vyměnit své upjaté oblečení za volné šortky a aertexovou blůzku, obojí si koupila a pečlivě před Johnem schovala. Lekce byly také požitkářské. Takhle si tělo neprotáhla od doby, kdy byla bezstarostným děvčetem. Navíc nešla rovnou domů, ale zdržela se v parku a plnými doušky si užívala vlahého, deštivého vzduchu. Po návratu jí dům připadal malinký, a pohledem z okna se utvrdila v přesvědčení, jak je v něm uvězněna. Musí se čas od času přesvědčit, že okolní svět stále existuje.

„Mám nárok na šálek čaje?“ vrátil ji Johnův hlas zpět do přítomnosti. Postavila vodu na plotnu.

Když mu nesla šálek, z něhož se kouřilo, došlo jí, že se ho nezeptala na jeho denní novinky.

John se nafoukaně pousmál:

„Já se měl slušně, zlato. Ráno jsem mluvil s ministrem. Ptal se po tobě.“

Bedlivě ji sledoval; byla to jasná narážka, ale nechala ho chvíli čekat. Odložila šálek z čínského porcelánu na stolek vedle Johnova křesla, přešla k vlastnímu křeslu a pohodlně se usadila. Pak pomalu přehodila nohu přes nohu a teprve poté se zeptala: „Něco o povýšení?“

Nejprve narovnal lžičku v šálku a pak se napil. Zlehka se přitom v křesle opíral. Možná s ní také hrál vlastní hru, ale spíše si jen užíval svou chvíli. „Mělo by být uvařené už brzy,“ prohlásil.

„Výborně. Pracoval jsi tvrdě, Johne.“ Nebylo moudré jej dráždit. Kdyby si kompliment nechávala pro sebe příliš dlouho, začal by být podrážděný. A je snazší snášet jeho nabubřelost než vztek.

„Jo,“ dopil čaj a vrátil prázdnou nádobu na podšálek. „Prý se mu moc líbí, jak držím všechno vypíglované. Prý jsem opravdu puntičkář.“

„Podej mi, prosím, ten hrníček,“ naklonila hlavu na stranu. „Umyju ho.“

Podal jí špinavé nádobí a Kathleen se s ním vrátila do kuchyně. Dávala si načas, ruce ponořené v mýdlové vodě. Kuchyň byla přesně dle jejího vkusu: bledězelené skříňky, krémové zdi, podlaha pokrytá béžovo-zeleným kostkovaným linoleem. Vše bylo dokonalé, kromě… Zamračila se na tři kachny v letu na zdi. Pověsil je tam John, a dal si s tím práci. Celé hodiny vše pečlivě měřil a rozmisťoval. Byla to jediná věc, na níž v kuchyni trval. Pokaždé, když o ně zavadila pohledem, představovala si, jak se ta ubožátka snaží na poslední chvíli prchnout, a John je přibíjí ke zdi.

V deset večer byli připraveni jít na lože. Kathleen si na tvář nanesla studený krém a vychutnávala si pocit čistoty, který za sebou zanechal. Známá vůně ji vrátila do dětství, kdy podobný rituál podstupovala její matka. „Zmizíkový krém,“ tak mu říkala. Jako holčička sedávala Kathleen na pelesti matčiny postele a ostřížím zrakem sledovala, zda máma opravdu nezmizí.

„Snaž se být dobrou manželkou,“ řekla jí den před svatbou s Johnem. „A také dobrou matkou, až přijde čas.“ Snažila se. Opravdu. Apaticky zvedla hřeben.

John byl tátův společník při golfu, ačkoli byl mladší. Svatba byla tátovým dílem, stejně jako všechno ostatní. Strašně toužil mít perspektivního zetě. Kathleen byla zpočátku mladým státním úředníkem, jenž byl ochotný ji dobře hostit, unesena. Rychlá nabídka k sňatku ji vyvedla z míry, ale bez pochybností ji přijala. Zdál se být milý a vypadal, že ji má rád. Po svatbě navíc bude moci uniknout otcově přísné výchově. Otec samozřejmě nepočítal s tím, že se odstěhují z Melbourne do Perthu tak brzy po svatbě. Jaká škoda, že syn, po němž tak toužil, mu zmizel ze života tak rychle. Kathleen však příliš pozdě poznala, že přešla z područí jednoho panovačného muže do područí druhého.

Díky Bohu na ni nikdy nevztáhl ruku. Kdysi pracovala se ženou, která musela nosit neskutečně tlustou vrstvu líčení, aby zakryla všechny modřiny z manželova výprasku předchozí noci. Ne, Johnovy způsoby byly mnohem rafinovanější. Tu pronesl posměšnou poznámku, tu si neodpustil nesouhlasný pohled. A to jeho neustálé kontrolování stavu domácnosti! Večer však získala bod pro sebe. Při vzpomínce na posunutý polštář se neubránila úsměvu. Sice jej vrátil zpět, ale přesto – bylo to její malé vítězství.

Podívala se na ženu v zrcadle. Bez líčení měla její tvář barvu těsta na koláč, které ušlehá zítra. Možná by se mohla trošku opálit. Zdravá barva jí dodá spokojenějšího vzezření. Naklonila se k zrcadlu a štípla se do tváře. Lepší než růž. To ji naučila matka. Ruměnec se pomalu rozpil a tvář ožila.

Jakýsi zvuk ji přiměl pohlédnout ze svého odrazu na Johnův. Četl si na posteli knihu, netrpělivě obracel stránky. Růžový kašmírový přebal jí přišel povědomý. Rychle se otočila. On si četl její deník!

„Dnešek vypadá slibně.“ Ve svitu lampičky se Johnovy oči zdály prázdné a temné.

Zapýřila se, pohněvána narušením soukromí i jeho slovy. Nedokázala však hněv využít ke kritice manžela, a proto jej obrátila proti sobě a své hlouposti. Byla tak neopatrná. Jak jinak si vysvětlit, že nechala ležet deník se všemi výmluvnými fajfkami a křížky na nočním stolku?

„Dej to sem,“ natáhla ruku a John jí s žádostivým úsměvem deník podal. Díky Bohu, že nenašel pasáže věnované jemu osobně. Alespoň myslela, že je nenašel. Určitě by se to rychle dozvěděla. Byl by rozpálený do běla. Ve tváři mu však milosrdně hrál jen chtíč, nikoli vztek.

Na intimnosti neměla vůbec náladu, ale již nemohla déle otálet. Nebylo úniku. Uhladila si bavlněnou noční košilku, pečlivě si zula trepky a postavila je vedle postele na ráno.

Pak si k němu pomalu vlezla.

1 Předchůdce ledniček, založený na principu na principu přenosu tepla, ke kterému dochází při odpařování vody.

3

Otvírá noční stolek a sahá do jeho útrob. Dřevo je hrubé; po dlaních ji škrábou malé třísky. Ale není v něm nic. Proč nemůže nikdy najít, co ztratila?

Zavrtí hlavou, aby vyhnala z uší bzukot. Zase už má plnou hlavu včel.

Nakloní se k ní žena z vedlejší postele. Má žluté zuby a páchne jí z úst. Šedé copy se jí pohupují.

„Co to dělá, vrchní sestro?“

„Vrať se do postele, Annie. Nech Margaret být. Margaret? Nic tam není. Už jsem vám to říkala.“

„Dělá to celé hodiny, vrchní sestro. Šátrá rukama v přihrádce a mumlá cosi o včelách v kebuli.“ Annie si začne loupat strup na nose. „Co tam hledáš, holka? Přeci jsme ti říkaly, že tam nic není.“

Obě ženy ignoruje.

Hlavu má opět plnou války. Padající domy. Černý dým. Spálené trámy, zuhelnatělý prach. Páchnoucí splašky. Tehdy se jí do hlavy dostaly včely.

Myšlení bolí. Občas se objeví obrázky: muž, dítě, pláž. Stůl s oranžovým ubrusem. Ale nikdy nezůstanou moc dlouho. Zažene je temnota.

Lůžkovým oddělením rachotí jídelní vozík. Klink-klink. Blíž a blíž.

„Margaret. Je čas na snídani,“ ozve se sestra Sandersová, blondýna se zářivými vlasy a veselým krokem.

Vezme si od ní tác a spořádá lepivou kaši, kterou zapije vlažným čajem.

„Chceš obrázky?“ Zase Annie. „Už jsem je dodělala. Ve zprávách stejně není nic dobrýho. Komiksy jsou beztak nejlepší.“ V nohách postele se objeví zmuchlaná hromada papíru.

Má vůbec smysl číst noviny? Pořád jenom válka. Fotky vojáků a letadel; fotky mužů v buřinkách. Nikdy se v nich nedočte nic důležitého. Jako třeba o tom, co hledá. A jak to najít. Zvedne hromadu novinových papírů a upustí je na zem.

„Ale no tak, Margaret. Někdo jiný si je třeba bude chtít přečíst.“ Doktor Lee se sehne, pečlivě narovná všechny listy, a vrátí je zpět na postel. Pak si sedne vedle ní.

„Jak se dnes cítíte, Margaret?“

Pokrčí rameny.

„Vrchní sestra říká, že při injekcích nespolupracujete.“

Další pokrčení.

„Potřebujete inzulín, Margaret. Přiberete po něm.“ Doktor jí dvěma prsty obejme zápěstí: „Jste pořád na smrt hubená.“

„Injekce bolí.“

„Ale bude vám po nich líp.“

A ještě něco. Co? Bouchne se rukou do hlavy. Ta stále bzučí. To je ono. „Pořád mám ty včely. Můžete je dostat ven?“

„Hmm,“ protáhne zamyšleně doktor Lee, uchopí tabulku z nohou postele a cosi na ni napíše. „To nebude tak lehké, drahoušku. Myslíme si, že jste během Blitzu utrpěla poškození sluchu. Bzučení nejspíš samo odezní. Ale bude to chtít čas.“

Rozkopne přikrývky.

„Ještě něco?“ Podívá se na ni. Má ve tvářích dolíčky, jako otisky palců v těstě.

„Pořád to nemůžu najít. Hledala jsem a hledala.“

„Ano. O tom už jsem přemýšlel,“ začal si pohrávat s perem. „Rád bych zkusil jinou léčbu. Elektrokonvulzivní terapii. Třeba vám pomůže si vzpomenout.“

Zprudka se posadí: „Pomůže mi najít, co jsem ztratila?“

„Možná, že ano. Budete se při tom cítit trošku nesvá, ale myslíme, že vám terapie zlepší paměť. Začneme zítra.“ Zdrží se jen tak dlouho, aby cosi dopsal na tabulku, a už je u vedlejší postele.

„Tak jak se dnes máte, Annie?“

Doktor Lee pokyne k dřevěné bedně v rohu. Trčí z ní budíky a vybíhají kabely. „Vypadá trochu jako rádio, že ano?“

„Jsou v ní Andrews Sisters?“ ptá se.

„Obávám se, že hudbu hrát neumí,“ zasměje se doktor.

Ruce jí klesnou do klína.

„A celou dobu budu s vámi. Slibuji.“ Pak zazvoní na zvonek. „Sestro, připravte prosím pacientku na nitrožilní.“

„Margaret? Dám vám jenom injekci, ano?“ oznámí sestra Sandersová. Ruce se jí třesou.

„Nemám ráda jehly.“

„Já vím, drahoušku, ale tohle moc bolet nebude. Nechcete zavřít oči?“

Cítí bolest, a pak chlad.

„A je to. Hotovo. Už se můžete dívat.“

Z rohu místnosti se ozve šelest. Sestra Sandersová tam drží v ruce cosi jako malou plynovou masku. Možná se bojí, že dojde k útoku. Chudák sestra Sandersová. Je strašně mladá.

Doktor Lee se ji prohlíží zblízka. Voní po tabáku. „Dokážete odpočítávat ze sta, Margaret? Začnu. Devadesát devět… Devadesát osm…“

Znovu hledá. Kouř je zpátky. Dusí ji. Nemůže dýchat. Kolem ní se hroutí budovy.

Temnota.

4

John Sullivan poslouchal cestou do parlamentu po St. George's Terrace uspokojivý klapot podpatků vlastních bot na zaprášeném chodníku.

V několika málo nezabedněných oknech viděl svůj dokonale střižený hnědý oblek a precizní úhel, pod nímž měl nasazen plstěný klobouk. Souhlasně se na vlastní odraz usmál. Válka se vlekla už pět let, ale dokonce i v těchto proklatých časech si dokázal pro sebe urvat dobré bydlo.

Na portýra, jenž mu podržel dveře hlavního vchodu, se ani nepodíval. Plnou pozornost již upíral k nadcházejícímu jednání. V prostorné hale seděla u recepce útlá dívka. Jakmile spatřila blížícího se Johna, bez váhání vyskočila a vedla jej do zasedací síně. Následoval ji s pohledem upřeným na nožky nasoukané do nylonek. Kdepak asi k těm punčochám přišla? Kathleen se nepovedlo žádné sehnat už celé měsíce.

„Ministr vás očekává.“ Měla na sobě strohou uniformu námořnictva a hnědé vlasy si nesmlouvavě stáhla dozadu, možná ve snaze působit co nejvíce jako muž. Punčochy byly zřejmě jedinou úlitbou jejímu ženství.

Krátce přikývl.

Dveře do zasedací síně byly otevřené. Recepční ohlásila muži uvnitř: „Přišel pan Sullivan, pane.“ Nerozhodně se odmlčela a nakonec dodala: „Mám zůstat a zapisovat?“

„Ne,“ odsekl ministr. „A také nechci přijímat žádné hovory, ano? Nepřeji si být nijak rušen.“ Mužsky vypadající žena odešla dřív, než jí John stihl podat klobouk, takže mu nezbylo nic jiného než si s ním nervózně pohrávat, zatímco ministr – vysoký muž v těsném plátěném obleku – mu vyšel naproti a napřáhl pravici. Jeho ústa Johnovi připomínala zlatou rybku.

„Sullivane. Děkuji, že jste přišel,“ roztáhla se rybí tlamka v tenkém úsměvu.

„Je mi potěšením, pane,“ rozhlížel se John zasedací síní: byla pozůstatkem zámožnějších časů. Ochozený koberec si stále tvrdohlavě zachovával burgundský odstín a dubem obložené stěny zdobily portréty předchozích guvernérů. Místnost ovládala vůně doutníků a staré kůže.

„Posaďte se, prosím.“

John se složil do ošoupaného křesla o zlomek sekundy později než sám ministr. Hostitel oběma nalil vodu z broušené skleněné karafy.

„Jak se máte? Daří se vám v rámci možností dobře?“

John zlehka upil nabízený nápoj: „Na pobřeží to je drsné, ale ve vnitrozemí je vše v pořádku.“

„A Kathleen? Jak se má?“ naklonil ministr hlavu na stranu.

„Ujde to.“ Odložil sklenici na stůl a náhle si vybavil prsty své manželky, jimiž svírala šálek, který mu toho rána podávala. Nehty měla okousané prakticky do masa. „Válka si však vybrala svou daň.“ Bzukot přitáhl jeho pohled ke stropu. Poletovala pod ním moucha.

„Má příliš mnoho volného času. Musíte ji zbouchnout, chlape! Houf dětí ji zabaví. Bůh ví, že budeme potřebovat rozhojnit počet obyvatel.“

„Snad,“ urovnal John s pevně zaťatými zuby hnědý podtácek na stole. Nebylo už zdvořilostních frází dost? Je třeba věnovat se jádru celého setkání.

Ministr si odkašlal a pokynul k hromádce papírů před sebou: „Jak jistě víte, právě jsem se vrátil z cesty do Evropy. Oficiálním důvodem bylo zhlédnutí válečných škod a upevnění diplomatických styků.“

„A neoficiální důvod?“ pozvedl John obočí.

„Mimo záznam, tohle můžeme uhrát dobře,“ ztlumil ministr hlas. „Mají tam ohromné množství vystěhovalců. Jakmile bude po všem, mnoho z nich určitě skočí po šanci na nový život právě u nás.“

Tak o tohle šlo. Dovoz cizinců. Ale to si sem jenom natáhnou ty nejhorší z nejhorších, ne? Musel pečlivě zvážit odpověď, neboť přílišná skepse nebyla na místě. „V jakém však budou stavu?“ zeptal se opatrně.

„Nu, někteří z nich na tom nebudou dobře,“ připustil ministr. „Ale tyhle sem zvát nebudeme. Vybereme si, komu otevřeme brány. Pravidla hry budou jasná – mladí, silní a zdraví chlapci. A také hodně dívek. Pohlednějších, ideálně.“ Další tenký úsměv.

John si nakrátko představil dítě, které s Kathleen mohli mít: její tmavě zlaté vlasy, jeho atletická postava. Vyhnal imaginární dítě z hlavy. Nemá cenu se tím trápit. Potřebuje se soustředit na ministrův plán. Odkašlal si a zeptal se: „Co náklady na převoz?“

„Požádáme Brity o pár lodí. Hodně jich myslím dorazí ze severní Evropy – ti dostali nejvíc co proto. Ale jsem přesvědčen, že dostaneme i pěknou řadu Anglánů.“

„Hlavně se tentokrát musíme vyhnout odsouzencům,“ nedokázal se John ubránit. Ministr se ohnal po mouše, která mu nyní kroužila kolem hlavy, ústa měl sevřená v pevnou linku. John si uvědomil, že možná zašel příliš daleko. Zkusil to proto znovu: „Jak byste to provedl?“

Odpovědí mu byl nejdřív tvrdý pohled, ale nakonec se jeho protějšek uvolnil. „Zjednodušeně řečeno mají Angláni jeden problém: příliš mnoho děcek. Ubožátka, jejichž tatínek padl ve válce a maminka padla během Blitzu – nebo spíš padla na postel s tolika Amíky, že nemá čas, chuť ani prostředky se starat o tolik levobočků.“

„Ale na potření žluťáků budeme přece potřebovat nesmírné množství lidí, ne?“

„To si sakra pište! Rozmnožte se, nebo padněte.“ Ministr ukázal z okna: „Máme k dispozici tři miliony čtverečních mil území. Jestli má srdce národa stále silně tlouci, budeme potřebovat novou krev.“

Znělo to, jako by už přednášel projev.

John přikývl.

Ministr si nasadil brýle s kostěnými obroučkami a z hromádky na stolu zvedl hrst hustě strojem popsaných papírů: „Tohle jsou informační dokumenty, zaslané vůdcům zemí Commonwealthu: `Vyvstaly zvláštní a naléhavé důvody pro okamžité napření všech sil v otázce dětské migrace…' Bla bla bla… `Válečné okolnosti způsobily v Evropě značný nárůst dětských uprchlíků, ztracených dětí a dětí války. Současná situace představuje pro Austrálii bezprecedentní příležitost k navýšení vlastní populace s pomocí dětských migrantů, kteří…' Bla bla bla…“ Ministr zvedl zrak od papírů: „Chápete, ne?“

Samozřejmě, že chápal. Ale také viděl budoucí problémy: „Copak se Britové těch dětí jen tak vzdají?“

„Nemají na vybranou! Sirotčince praskají ve švech a vláda má co dělat, aby je dokázala byť jen uživit. A bojí se dopadu na ekonomiku ve chvíli, kdy se jim začnou vracet vojáci zpět domů. Pro nás je to skvělá příležitost. A prostá – oni mají dětí přebytek a my naopak nedostatek.“

„O jakém množství se bavíme?“

Ministr se zazubil: „Padesát tisíc!“

„Padesát tisíc?“ Samým překvapením hvízdl.

„Už jsme se domluvili,“ ministr se naklonil a John ucítil slabý závan tabákového kouře. „Britové je chtějí mít z krku. Doma pro ně není budoucnost. A taky nikomu nebudou chybět, protože to jsou sirotci. To je na tom to nejkrásnější. Dopravíme je sem – a Anglán ještě vysolí na dřevo kompletní náklady na cestu.“ Triumfálně se opřel v křesle. Moucha si zatím na stole v klidu mnula nožičky.

„A budou vůbec chtít?“

„Co by ne? Proč by se měly vzpouzet? Nalákáme je na sluníčko, pomeranče a koníčky. Na život, o kterém by mohly jinak jenom snít.“

Ministrovo nadšení bylo nakažlivé. A celý plán rozhodně měl potenciál. Tímto projektem se ministr zapíše do dějin, a pokud se k němu John přidá, zbude na stránkách historie místo i pro něj. „Je to skvělý nápad. Děti dostanou nový život.“

„A my ze staré otčiny vymáčkneme to nejlepší z dědičného rybníčku. Sedmnáct tisíc ročně po první tři roky míru v Evropě,“ podíval se opět do papírů, „či tak brzy, jak jen bude prakticky možné.“

John už nadšení ani nemusel předstírat. Byl to vskutku grandiózní plán: „Padesát tisíc dětí. Urostlí kluci pro práci na farmách. A holky, které umějí vařit a uklízet.“

„Přesně tak, kamaráde,“ usmíval se ministr. „Stará dobrá bílá síla. Musíme jen doklepat válku do konce a pak se dáme do práce.“

S optimismem v žilách pozvedl John sklenici k přípitku: „Tak tedy na konec zatracené války.“

„Na konec zatracené války!“ ťukl si ministr sklenicí, na jeden zátah ji vypil a elegantním pohybem přiklopil prázdnou sklenicí mouchu na stole.

5

Znovu byl zpět, běžel ulicemi a snažil se najít mámu. Kde je? Nikde ji neviděl. Co to je za chlapa? Uniforma. Hlídka ARP. „Tak pojď, hochu. Stmívá se. Vezmu tě do města. Oni si s tebou už poradí.“

„Vzbuď se, Jacku!“

Mátožně se snažil vyčistit si hlavu. Blížil se další nálet? Přece není slyšet siréna, ne? Když o tom tak přemýšlel, už nějaký čas poplach neslyšel. Ticho v dormitáři bylo rušeno jen obvyklým převalováním a chrápáním.

„No tak.“ Někdo s ním třásl. Viděl nad sebou skloněnou temnou postavu. Bert.

„No jo, už vstávám.“ Jack se na minutu posadil a snažil se vytřít si z očí ospalky. Nakonec přehodil nohy přes kraj postele a pod bosýma nohama ucítil chladnou, kamennou podlahu.

Bert už byl na půl cesty ven z dormitáře. Byl zabalený do jedné z tenkých šedých pokrývek. Jack si přál, aby to udělal také. Stropy v Melchet House byly vysoké a okna netěsnila. Uvnitř bylo dokonce i v létě sychravo. A usnout na tenké, kovové posteli často trvalo celé věky. S láskou vzpomínal na svou měkkou postel a přikrývky. Musely vzít zasvé s domovem. Jako všechno ostatní.

„Počkej na mě,“ rozběhl se tiše za společníkem. Bert na něj zamračeně čekal u dveří, ruce založené na prsou.

„Ani nevím, proč se s tebou vůbec tahám. Ty se snad chceš počůrat?“

Jack se třásl. Pomalu se rozlévající teplo bylo nejdřív skoro příjemné, ale ráno k němu mokré ložní prádlo lnulo jako ledový pařát, a navíc ho čekal trest. Sestra Angela všemu vládla skoro metrovou rákoskou. Museli jste natáhnout ruce a ona vás vší silou švihla přes dlaň. Pokud jste měli štěstí, modřina se stihla zahojit dřív, než jste dostali další výplatu. A Bert se ho právě toho snažil ušetřit. Cestou za svým zachráncem dlouhou chodbou k záchodům zaslechl Jack kvílení. Nedokázal však poznat, zda je to vítr, či naříkající chlapec.

Jako obvykle vstávali v šest hodin ráno. Jack si to namířil do přízemí s krabičkou mazadla Piccaninny a kouskem hadru, aby uklidil vstupní halu. Dvojnásobný lesk za polovinu času, psalo se na víčku. Z obrázku se na něj šťastně zubil chlapec s pořádně černým obličejem. Jack krabičku palcem otevřel a nadechl se sladkého, voskového odéru. Namočil si v leštidle hadr a začal širokým krouživým pohybem čistit podlahu. Měl ho následovat další chlapec, který měl podlahu leštit, ale nebylo po něm ani vidu ani slechu. Pak zaslechl tlumený smích. Mířil k němu Bert a hadr měl uvázaný v rozkroku jako plínu.

Jack přestal pracovat: „Co to u všech svatých děláš?“

„Dělej,“ dosedl Bert na vycpané pozadí před Jackem. „Musíš mě táhnout,“ napřáhl umolousanou ruku. Jack se o to pokusil, ale měl ruce kluzké od leštidla. Rychle je očistil o kalhoty a zkusil to znovu. Bert byl docela těžký a Jack se dost zapotil, než jej uvedl do pohybu. Nervózně se přitom rozhlížel, ale jeptišky nebyly nikde v dohledu. Místo nich spatřil dalšího chlapce, Toma, jdoucího přes halu. Vypadal zdatně.

„Pojď mi pomoct!“ zavolal na něj. Společně popadli Berta za ruce a uháněli halou. Zůstávala za nimi naleštěná stopa o šíři přibližně Bertova pozadí.

Ve snech byl domov vřelým slovem. Pořád si pamatoval polibky a laskavosti, šeptané příběhy a uklidňující náruč.

V Melchet House tomu tak nebylo. Tady domov znamenal hluk a příkazy a dlouhé naleštěné chodby a nekonečný zpěv a nepochopitelné modlitby. A záplavu žen v černobílých hávech, tolik podobných hejnu strak.

Bylo zde celkem čtyřicet chlapců. Jack byl zpočátku jedním z nejmladších. Sedával sestře Beatrici na koleni a ona mu zpívala Hail, Glorious St. Patrick. Přesto mu neváhala uštědřit štulec, kdykoli došla k názoru, že neposlouchá.

Máma ho nikdy nebila, takže první klepnutí za ucho od sestry Beatrice bylo velkým překvapením. Nebylo nijak bolestivé; vlastně se ani moc nezlobila, ale přesto Jacka zalila vlna zlosti. Nepatřila sestře Beatrici, patřila mámě. Jak se vůbec nějaká jeptiška odvažuje provést mu něco takového? Ani ho neznala dlouho. Když si tehdy hrál přes zákaz doma s míčem a rozbil máminu nejoblíbenější čajovou konvici, tak mu pěkně vyčinila. Pak si sedla ke stolu, schovala oči v dlaních a plakala a plakala. To bolelo mnohem víc než všechny rány světa.

Nejvíc mu chybělo objetí. Máminy jemné paže a tvář zabořená do prsou. Blůzy jí vždy voněly květinami, jako zahrada. Sestra Beatrice voněla mátou a měla kostnatá kolena. A kromě ní jej v Melchet House nikdo neobjímal.

Zpočátku trávil každý den hodně času vyhlížením z oken, zda si pro něj máma nejde v pěkném zimním kabátku a v kloboučku, ve kterém vypadala jako Robin Hood. Ale nepřišla. Řekli mu, že je po výbuchu nezvěstná. Ale pokud je naživu, proč si pro něj nepřišla?

„Teď je tvým domovem Melchet,“ vysvětlila mu sestra Beatrice. „Musíš na matku přestat myslet.“ A Jack se snažil. Ale copak byly vzpomínky na mámu vážně špatné? Když v noci ležel na tvrdé matraci a snažil se usnout, vzpomínal na její tancování. Don't sit under the apple tree, zpívala. Zabořil tvář do polštáře a přehrával si vzpomínku znovu a znovu.

O nedělích chodili do kostela v úhledném dvouřadu. Doprovázely je jeptišky, kterým kluci říkali buď Zajíc nebo Želva dle toho, jak rychle chodily. Jack si hrál na vojáka. Podívej, mámo. Jsem muž. Máchal rukama a díval se přímo před sebe. Takhle by pochodoval táta. Jack byl na něj pyšný. Táta byl voják. Ale skoro si na něj nevzpomínal, jeho tvář bledla čím dál víc. Dokázal si vzpomenout na pár věcí, když se hodně zamyslel: pamatoval si vůni leštidla na boty a pomády, a drsnost látky tátova oblečení. A ještě na něco si vzpomínal: ostrý, škrábavý zvuk, malý plamínek a zápach spáleniny. Pak táta potáhl z cigarety, rozesmál se a objal mámu. A máma se taky rozesmála.

Po snídani je čekala škola. Učili se také v domově. Sestry nechtěly, aby se paktovali s místními dětmi, a poblíž stejně nebyla žádná katolická škola. Bert byl ve skupině starších hochů, ale Toma s Jackem učila sestra Immaculata. Sedávali ve vysokých dřevěných lavicích, jejichž stolní desky byly pokryty rytinami jmen dřívějších chovanců. Každá lavice měla v pravém horním rohu černou díru na kalamář. Jednou týdně přinesl třídní dozorce velikou baňatou nádobu inkoustu Winsor & Newton, a opatrně kalamáře doplnil. Další dozorce pak roznášel v krabici pera. Chlapci v první řadě si vybrali ta nejlepší; pokud jste seděli vzadu, zbyla na vás jen ta nejhorší. Pokud pero teklo nebo jste na něj moc tlačili, byla stránka hned plná kaněk a vás čekal výprask. Jack si na psaní dával vždycky záležet. Dostal už rákoskou tolikrát, že mu to bohatě stačilo.

Toho rána jim sestra Immaculata oznámila: „Tento týden budete psát výstupní test pro jedenáctileté. Čeká vás zkouška z matematiky, anglického jazyka, a řešení úloh. Nejchytřejší chlapci půjdou příští rok do Latinské školy. Hlupáci skončí v truhlářské dílně s panem Evansem.“ Pan Evans byl starý a náladový školník, který rád tahal děti za uši. Jack by raději chodil do Latinské školy, ačkoli mu až příliš zaváněla kostelem.

Vešli do učebny, kde měli testy psát. Jack se při psaní odpovědí snažil nevnímat zuřivé škrábání per svých sousedů a tiché vrzání bot jeptišek, jež pomalu obcházely lavice na stráži před podvodníky. Ze všeho nejraději měl angličtinu. Na test se přímo těšil. Nejdříve měli opravit všechny chyby ve větách. Další otázka byl chyták ohledně apostrofu, ale Jack si pravidlo užívání dobře pamatoval: jedná-li se o plurál. Napsal správnou odpověď a přikročil k další otázce.

Ta jej zarazila: Do místnosti vstoupil biskup s mužem. Měl napsat biskupa s velkým B? Nejspíš ne. A co sloveso? Ne, vstoupil bylo v pořádku. Poklepal si koncem pera, okousaným generacemi předchozích uživatelů, na zuby. Riskoval rychlý pohled na Toma, který byl skloněný nad papírem. Místností se nesl tichý tikot hodin, podobný tlukotu srdce. Jack obrátil pozornost zpět k testu. Musí jít o velké písmeno ve slově biskup. Nic jiného ho nenapadalo. Proto je opravil.

Na konci testu jej už pekelně bolela záda. Cestou z učebny se protahoval a snažil se je rozmasírovat.

„Tak jak sis vedl, co myslíš?“ ozval se za ním Tom.

„Asi dobře. Co jsi opravil u biskupa?“

„Cože?“

„Bylo to něco s biskupem a dalším chlápkem.“

„Chlápkem!“ rozesmál se Tom. „Biskup není chlápek. Změnil jsem chlápka na gentlemana.“

Jack se praštil do čela: „Ale ne! To mi nedošlo.“

„Idiote,“ zubil se Tom. „Stejně nebudeš mít problémy, Malloyi. Jako obvykle.“

Měl pravdu. Sestra Immaculata mu při vyhlašování výsledků oznámila, že ho příští rok čeká Latinka.

Podívej, mámo. Úspěšně jsem splnil výstupní test pro jedenáctileté. Vždycky jsi mi říkala, že jsem chytrý.

Jack si nejdřív změny ovzduší nevšiml. To až Bert se zeptal, zda si také myslí, že se jeptišky chovají nějak divně. „Pořád si šeptají a podávají si mezi sebou noviny.“ V tu chvíli Jackovi došlo, že je poslední dobou Melchet House poněkud živější než obvykle.

Odvolali je z jarním sluncem prozářeného dvora zpět do učebny, kde jim nakázali, že mají sedět a ani nedutat. Na stupínek pak dovezli rozměrný radiograf, který nikdy předtím neviděli, a sestra Perpetua jej obřadně naladila. Náhle se ozval hromový hlas pana Churchilla. Jack nerozuměl každému slovu, ale něco tu a tam pochytil: „nepodmíněná kapitulace… krátká doba radosti… Dlouhý život svobodě… Bůh ochraňuj krále!“

Bert vedle něj hlasitě zajásal: „Válka skončila!“ Jack jeho rozzářený úsměv opětoval, ale uvnitř se cítil podivně. Zaslechl i další fráze: „… rány… způsobené… opovrženíhodné krutosti… spravedlnost a odplata.“ Nebyl si jistý, co to všechno znamená, ale vzpomněl si přitom na mámu, jak mu vyprávěla o tátovi a o tom, jak ho dostali oškliváci. A nedlouho potom v jeho životě vybuchla puma. Cítil, že se mu svírá hrdlo.

Pak ho ale napadlo něco jiného. Nebyla náhodou máma pryč kvůli válce? Třeba měla na práci něco důležitého, možná dokonce pomáhala panu Churchillovi. Proto si pro něj nemohla přijít. Ale teď, když je válka pryč, už ji nic nezastaví. Objeví se ve vstupní hale. Přijde si pro něj. A pak se vrátí do Croydonu a znovu budou žít spolu. Ne ve starém domě, to samozřejmě ne. Ale možná dostanou nový. Třeba jim nějaký postaví vláda jako výraz díků za všechnu tvrdou práci, kterou pro válečné úsilí máma vykonala. A všechno bude, jak má být.

6

Kathleen s Johnem tiše seděli v ordinaci doktora Myerse. Rozměrný větrák na stropě vířil vlhký vzduch a posílal do místnosti ledové poryvy. Kathleen si byla vědoma Johnových sevřených pěstí a zaťaté čelisti. Protáhla si prsty a snažila se uklidnit. Na zdi za jejími zády hlasitě tikaly hodiny. Říkala si, zda jsou tam pověšeny záměrně, aby si pacienti nemohli spočítat, kolik platí za minutu péče. Doktor Myers nebyl z nejlevnějších, ale předcházela ho prvotřídní pověst. Trvalo dlouho, než přesvědčila Johna k návštěvě. Stále tvrdil, že konzultace budou příliš drahé, ale domnívala se, že skutečným důvodem okolků byl stud, nikoli hamižnost. Mohla jen doufat, že jim doktor sdělí dobré zprávy.

„Pane a paní Sullivanovi,“ promluvil lékař. Měl bobří předkus, který se marně snažil skrýt za prošedivělý knír. „Jak jistě víte, provedli jsme řadu testů…“ Pohlédl přitom na strojem popsaný list papíru před sebou. Je v něm vepsána moje budoucnost, pomyslela si Kathleen. Doktor už ví, jestli kdy budu matkou. Nemohla ani dýchat.

Doktor Myers se na ni upřeně díval; dokázala spočítat všechny jantarově zbarvené tečky v lékařových hnědých očích.

„Paní Sullivanová,“ pokračoval, „vše nasvědčuje tomu, že jste zcela zdráva a ve formě. Měla byste být schopna početí a donošení dítěte k porodu. Váš reprodukční systém jsme shledali zcela v pořádku.“

Kathleen si hluboce oddechla, ale Johnova strnulost ji rychle opět vyvedla z rovnováhy. Doktor teď přenesl pozornost na něj: „Pane Sullivane. Váš vzorek vykazoval jisté nezvyklosti…“ Odmlčel se, aby si odkašlal, ale to už John vstal, odstrčil židli a vykráčel z místnosti.

Dveře za ním s prásknutím zapadly. Kathleen se mezitím zvedla. „Děkuji vám, doktore,“ drmolila, zatímco si natahovala rukavice a brala kabelku. „Musím jít za ním.“

„Vraťte se hned, jak si promluvíte. Mohli bychom se pokusit pomoci.“

Kathleen vyběhla z ordinace na parkoviště. Narůstal v ní děs z nadcházející cesty domů. Bylo zřejmé, že jí všechno klade za vinu. John ihned nastoupil do auta a ani se neobtěžoval jí podržet dveře.

Cestou se dívala z okna. Nepotřebovala se ani podívat na manžela, aby věděla, že bude brunátný a ústa bude mít pevně sevřená. Koutkem oka viděla jen bělost kloubů na rukách, křečovitě svírajících volant.

„Doktor Myers by ti možná dokázal pomoci,“ řekla nakonec, když se odvrátila od rozmazané řady akácií a eukalyptů venku. „Sice jsi ho neslyšel, ale podle mě je přesvědčen, že situace není zcela nezvratná. Mohli bychom mít děti.“

Ticho.

„Já za to nemůžu, Johne.“

„Já taky ne! Přece jsem ti říkal, že k žádnému zatracenému doktorovi nechci!“

„A co jiného jsem měla dělat? Čekat roky a roky a nikdy si nebýt jistá?“

John zpomalil, a dokonce se mu podařilo zařadit správnou rychlost: „Jsme spokojení s životem tak, jak je.“

Kathleen si manžela prohlédla. Tváře měl rudé. Bylo jí ho dokonce líto. Kéž by chyba byla na její straně. Ona by se s léčbou dokázala vyrovnat, ať by byla jakákoli. Pro tu hřejivou váhu děťátka v náručí a jeho roztomilé ručičky by udělala cokoli. John by byl velkodušný a samolibě starostlivý, ačkoli v soukromí by se vyžíval ve vlastní plodnosti.

„Já se naděje nevzdám,“ řekla.

Silnici před nimi blokoval cyklista. John jej rychle předjel, a ještě se opřel o klakson. Cyklista se rozkymácel.

„Blbec jeden!“ zakřičel John.

Kathleen vytáhla z kabelky pudřenku a třesoucí se rukou se snažila upravit si líčení.

Oblékala se do blůzy a sukně po obzvláště náročném cvičení na Lacey Street, když zaslechla hovor několika žen.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Oceán mezi námi.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.