BUDOUCÍ KRÁLOVNA

FLORA HARDINGOVÁ

Ikar

Flora Harding

BEFORE THE CROWN

Copyright ©  Flora Harding, 2020

All rights reserved

Translation © 2021 by Lenka Šverčičová

ISBN 978-80-249-4539-2

Kapitola 1

Hrad Windsor, prosinec 1943

Nebyl tam.

Alžběta přitiskla oko ke skulině v oponě. Ošumělý samet byl cítit zatuchlinou. Čpěl z něj naftalín a líčidla, staré, pečlivě nazkoušené kusy, potlačené chichotání i tréma z premiér.

Viděla, jak se řady židlí pod pódiem začínají plnit lidmi. Někteří usedali v uctivém tichu, jiní, trochu nesví z toho, že se ocitli na hradě, se s okázalou nenuceností rozhlíželi kolem. Přestože nádherné zlacení sálu Waterloo vypadalo matně a zanedbaně a slavné portréty byly z jeho stěn již sundány, zachoval si svou původní majestátnost. Koberce byly na začátku války srolovány a uloženy do skladu a ve velké hale se teď ozývalo šoupání židlemi, tlumené konverzace a pokašlávání.

První řada byla stále prázdná.

„Je tu?“ zašeptala jí Margaret za zády.

„Ještě ne.“ Alžběta ustoupila od opony. Z pocitu zklamání jako by měla v žaludku kámen a nevolno už jí začínalo být i z napjatého očekávání a trémy. Přestože tohle bude již páté představení Aladdina a svou roli znala dobře, věděla, že až přijde ten moment, kdy se roztáhne opona, strach z neúspěchu jí sevře hrdlo.

„Počkej, taky se kouknu.“ Margaret odstrčila sestru loktem a zaujala její místo u opony, jako by snad mohla přičarovat řeckého prince Philipa do sálu pouhou silou své vůle.

Margaretina vůle byla někdy tak silná, až Alžběta skoro i uvěřila, že by se jí to mohlo podařit, ale sestřina svěšená ramena tentokrát naznačovala neúspěch. Pustila oponu a vrátila se zpátky do středu pódia, špičkami si při tom nadkopávala saténovou sukni.

„Papá říkal, že Philip přijde,“ řekla Margaret trucovitě.

„Na Vánoce,“ připomněla jí Alžběta a snažila se skrýt skleslost v hlase. „Neslíbil, že přijde na představení. Třeba mu do toho něco vlezlo.“

Margaret na ni zůstala zírat. „Něco důležitějšího než přijít se s králem a královnou podívat, jak jejich dcery hrají divadlo?“

„Philip je princ. Takové dvě princezny, jako jsme my, ho neomráčí.“ Toho se Alžběta tajně bála. Celý svůj život byla něco zvláštního a teď, když na tom poprvé záleželo, možná zas tak moc zajímavá nebyla – alespoň ne pro Philipa.

Byly to už dva roky, co byl řecký princ Philip u krále a královny na čaji. Alžběta s Margaret seděly fascinovány, když jim vyprávěl zážitky z války na moři, schválně při tom zlehčoval svou vlastní úlohu a vyzdvihoval zábavnou stránku věci. Pro Alžbětu, která si Philipa dosud pamatovala jen jako namyšleného kadeta, který se příšerně vytahoval, to bylo jako zjevení. Místo nafoukaného kluka tu seděl mladý muž přesně takový, jaký by princ měl být: statečný, zábavný, okouzlující.

A pohledný. Vzpomínka na ty pronikavě modré oči jí od té doby nedávala spát.

Nedlouho po tomto setkání byla královská rodina pozvána na večírek do Coppins, kde Philip přebýval u sestřenice Mariny, vévodkyně z Kentu. Philip vyzval Alžbětu k tanci, buď z laskavosti, nebo z povinnosti, to jí bylo jasné. Bylo jí patnáct a moc toho nenamluvila, ale intenzivně si uvědomovala jeho ruku kolem svého pasu, dlaň, která ji k sobě tiskla. Teď už jí bylo sedmnáct. Toužila, aby viděl, jak dospěla.

„Měl by se na nás chtít přijít podívat,“ stála si Margaret na svém. Těšila se, že ho ohromí svými hereckými schopnostmi. „Hlavně na tebe,“ dodala a nečekaně dala Alžbětě přednost. „Píše ti přece.“

„Občas.“ Vždy opatrná Alžběta nechtěla sestře přiznat, jak se vrhala na Philipovy zřídkavé dopisy, kolikrát je četla a znovu pročítala, vyhlazovala sklady na papíře. Nic moc v nich nebylo, protože co jí taky měl psát? Že si na ni vzpomíná, nic víc. Ale to stačilo. „Myslím, že píše kdekomu.“

„Lilibet, ty ale jednou budeš královnou Anglie, ty nejsi ,kdekdo‘.“ Margaret popuzeně přešla přes pódium, až jí podpatky klapaly po dřevěné podlaze.

„Margaret!“ ozvalo se syknutí ze zákulisí, odkud na ně mávala Crawfie, jejich vychovatelka. „Ty taky, Lilibet. Král s královnou už přicházejí. Musíte se připravit na místa.“

Alžběta se zhluboka nadechla. To nevadí, že tam Philip není, nebude z toho zklamaná. Přijede přece na Vánoce. Uvidí ho už brzy.

Za oponou zaslechla rachocení a posunování židlí, jak lidé vstávali před jejími rodiči.

„Rychle, do koše!“ Cyril Woods přeběhl přes pódium. Alžběta ho měla ráda. Byl veselý a temperamentní a tančil a zpíval skoro tak dobře jako Margaret. Oni dva scénu po- drží, na to se mohla spolehnout. Naučila se roli a věděla, kdy má kam jít, ale nezářila jako Margaret. Vedle sestry vypadala nevýrazně, nudně. Ale tak se nakonec cítila pořád.

Alžběta však byla starší – to ona se stane královnou. Ai proto dostala hlavní roli. To Alžběta hrála Aladdina, měla na sobě otřesně krátké sako a punčocháče, ve kterých si připadala strašlivě odhalená. Margaret obsadila úlohu princezny Roxany, což jí vůbec nevadilo, protože mohla mít nádherně vyšívanou hedvábnou róbu a ve vlasech korunku. Na začátku scény měli vyskočit z obrovského prádelního koše, jehož zadní část byla odstraněna, takže se za ním mohli skrčit. Nebylo tam však moc místa a Cyril se neustále omylem dotýkal její nohy. „Pardon,“ mumlal. „Pardon.“

Alžbětě bušilo srdce. Jak nesnášela tyhle chvíle, než se zvedne opona! V hlavě měla najednou úplně prázdno. Kostým ji škrtil a nemohla si vzpomenout na jedinou repliku. Proutěný koš ji škrábal na tváři a nohy jí tuhly. Jakmile orchestr hradní stráže zatroubil fanfáru, zmocnila se jí touha vyskočit a utéct z jeviště pryč, vyběhnout na horní nádvoří a dolů do stájí. Sednout na koně a uhánět, rychle a daleko, někam, kde není koho zklamat ani koho potěšit, ani žádná povinnost, kterou musí splnit.

Ale nemohla to udělat. Tohle představení bylo jednou z mála věcí, kterými mohla přispět k válečnému úsilí. Výtěžek půjde pletařskému fondu Royal Household Knitting Wool Fund, jenž obléká vojáky bojující za jejich zemi, připomněla si Alžběta přísně. Nesmí z toho utéct. Chce se po ní jediné: aby zpívala a tančila. Co by byla zač, kdyby odmítla i to?

Teď už stejně bylo na všechno pozdě. Hudba sílila, bubny vířily a pak zašustil samet a zapraskala lana roztahující oponu.

„Jste na scéně!“ Cyril z boku dloubl Alžbětu, ta vyskočila a odhodila přitom víko koše stranou. Její náhlé zjevení vyvolalo v publiku smích, který se ještě znásobil, když se vedle ní vynořila Margaret, ale Alžběta si toho ani nevšimla.

V přední řadě seděl Philip, hned vedle její matky, a díval se přímo na ni. Vypadal ohromeně a křivku jeho vážných úst začal měnit úsměv.

Alžbětě poskočilo srdce. Všechny pochyby byly tytam. Najednou zářila jako Margaret. Měla lehčí nohy, usmívala se veseleji. Tančila, zpívala. Zvedala obočí a vrhala významné pohledy do publika.

Podařilo se jí Philipa rozesmát.

Byl tam. Na ničem jiném nezáleželo.

Kapitola 2

Philip, sedící vedle královny, se snažil nedat na sobě znát, jak pekelnou má kocovinu. Proč propánaboha včera tolik pil? Ale byla to přece jeho poslední příležitost vidět se před Vánoci s Oslou.

Zábava byla výborná, alespoň co si Philip pamatoval. Tancovali v Klubu 400 a pak se všichni sešli u Osly v bytě, kde jedli ruský salát se sušenými vajíčky, který jim Osla připravila. Nechutnal nijak špatně, ale ten dresink, připomínající rozpuštěný vosk, ještě teď cítil v žaludku. Vyspal se na gauči a měl tam taky zůstat. Byla fatální chyba vracet se do bytu na Chester Street, kde našel dopis od Mountbattena, v němž na něj naléhal, aby se co nejrychleji dostavil do Windsoru.

Dopisy od strýčka Dickieho se daly jen těžko ignorovat.

„Tvůj dědeček byl král,“ připomínal mu Mountbatten, když se s Philipem viděli posledně. „Jsi princ, propojený s většinou královských rodů Evropy. Ale co říká pane tobě? Stěží víc než šaty, co máš na sobě.“

„A ještě to skvělé autíčko, cos mi dal k jednadvacátým narozeninám.“ Filip svoje MG přímo miloval.

Mountbatten nedovolil odvést řeč jinam. „Víš, co tím myslím, Philipe. Jsi pohledný chlap a Lilibet jednou nastoupí na trůn. Snaž se k ní být milý, protože se mi doslechlo, že máš velkou šanci. Zatraceně, dlužíš to svojí rodině i sám sobě. Válka nebude trvat věčně a co budeš dělat pak? Nejsi britským občanem a nebudeš moci zůstat u námořnictva.“ Philip si nedovedl představit, že válka jednou skončí.

Zdálo se, že – bude trvat napořád. Když se k sobě snažil být upřímný, musel uznat, že ho válka docela bavila.

Jistě, byly tu i záblesky hrůzy, ale ještě více adrenalinu a napětí. Avšak v nestřežených okamžicích se mu vracel křik zraněných mužů, hlavou se mu honily a vířily vzpomínky na šlehající plameny, utrhané končetiny a to strašlivé rata-tata kulometů, což ho dohánělo k samotnému pokraji zoufalství; chvílemi až nemohl popadnout dech, ale vždycky když to přišlo, jednoduše ty myšlenky zahnal. Taková válka zkrátka je a on neutrpěl víc než škrábnutí.

Philip raději myslel na to, jak se zvedá loď na vlnách, a na oslňující světlo nad Středozemním mořem. Na ten pocit svobody, když se pomalu vzdalovali od pobřeží. Na žaludek sevřený vzrušením, jakmile z amplionů zapraskal rozkaz k zaujetí bojových pozic.

Tady je to těžší, říkal si Philip. Země byla vyčerpaná, města vybombardovaná, lidé sešlí a unavení přídělovým systémem a zatemňováním oken. Když Philip procházel londýnskými ulicemi, zbořené domy kolem už ani nevnímal. Jednou si s partou chtěli zajít do kavárny Royal, ale zjistili, že na ni před pár minutami spadla bomba. Ve vzduchu se ještě vznášel prach. Na chodníku ležela těla, muži ve večerních oblecích, ženy v kožiších a s diamanty, které se třpytily v měsíčním světle. Na místo už dorazili rabovači, kteří strhávali mrtvým i umírajícím šperky z těla a nadzvedávali saténové šaty, aby z nohou těch nešťastnic mohli stáhnout silonové punčochy.

Philip si vzpomínal, že jen prošel kolem a zamířil raději do Klubu 400.

Tak to za války chodí. Nikdo neví, kdy dopadne další bomba, kdy ho zasáhne torpédo, kdy se z mraku vynoří messerschmitt, který ho na místě zastřelí. Proto to člověka horečně žene do společnosti. Vědomí, že každá noc může být poslední, kdy smíte tančit, smát se nad koktejlem nebo se líbat s dívkou, vám neusnadní rozumné rozhodnutí odejít včas domů, do postele. Takže tam zůstali dlouho – zarytě tančili, pili a smáli se –a snažili se večer vymáčknout do poslední kapky zábavy.

Byl to úplně jiný svět než na hradě Windsor. Tady, v sále Waterloo, nebylo téměř ani známky, jaký chaos a zkáza panují venku. Slavné Lawrencovy obrazy byly sundány a na jejich místě visely – Philip musel přimhouřit oči, aby si byl jistý, že se mu to nezdá – prapodivné kreslené postavy. Ale jinak se toho od minulého století moc nezměnilo. Král se dokonce naklonil přes královnu k Philipovi, aby mu sdělil, že pódium a opona jsou ty samé jako při divadelních vystoupeních dětí královny Viktorie.

Philipovi třeštila hlava a vždycky ho nelítostně bodlo každé zaskřípění, když se někdo posunul na židli a vrzání se rozlehlo po podlaze. Cítil se otupěle a jakoby v mlze. Že by na něho opravdu lezla ta chřipka, na kterou se chtěl včera večer vymluvit, proč nemůže přijít?

„Běž a pomoz jim s tou hrou,“ naléhal Mountbatten.

„Nebudu nikde poskakovat a dělat ze sebe před králem šaška!“

„Tak se zapoj v zákulisí. Určitě se něco najde, co bys mohl dělat. Hodí se to. Král s královnou si na tyhle věci potrpí.“

Čím více na něho Mountbatten tlačil, tím byl Philip zatvrzelejší. Jako pes, když ho chtějí strčit do vany.

„Philipe, už jsi jednou nohou tam.“ Strýček Dickie nemohl pochopit, proč se Philip tak brání. „Král říkal, že Lilibet z tebe byla celá pryč, když jste se tehdy v jedenačtyřicátém viděli. Píše ti přece, ne?“

„Občas.“ Philip věděl, že je to s ním těžké, ale nemohl si pomoci. Alžbětiny dopisy byly ve skutečnosti více než občasné. Byly napsány s vážností dětským rukopisem a zdály se mu až zvláštně dojemné, s čímž by se ovšem ambicióznímu strýčkovi nikdy nesvěřil. Schválně věci zlehčoval. Byl rád, že ho neuváděla do rozpaků a nechtěla po něm fotografii, a sám si dával pozor, aby nikdy nenaznačil, že by od ní fotku rád dostal. Tak daleko zacházet nechtěl. „Je to taková mladá holka, strýčku Dickie. Není s ní o čem mluvit.“

Mountbatten to odbyl mávnutím ruky. „Jen doufám, že jí odepisuješ!“

„Když to jde. Nevím, jestli sis toho všiml, ale je válka.“

„Zdá se, že na to, aby ses šel napít a zatancovat, když zakotvíte, máš času dost,“ poukázal strýc.

„To víš, že jí píšu.“ Ne že by jí však měl co říct.

Ve skutečnosti se musel hodně snažit, aby se na Alžbětu upamatoval. Tichá dívka, solidně stavěná a rozumná, vždycky byla na všech rodinných akcích, například na svatbě jeho sestřenice Mariny s vévodou z Kentu a samozřejmě na korunovaci svého otce, na což si Philip jasně vzpomínal. Taky společně v devětatřicátém hráli kroket v Námořní akademii, když strýček Dickie, ten starý intrikán, nějak zařídil, aby se Philip musel postarat o dvě princezničky, když král s královnou odešli na bohoslužbu do kaple. Alžběta s Margaret měly příušnice nebo spalničky, nebo jim zkrátka něco bylo, a proto s nimi tenkrát nemohly.

Philip by se ani nedivil, kdyby Mountbatten zosnoval i tu jejich nemoc, aby postrčil svého synovce ke králově nejstarší dceři. I když Philip si nemyslel, že by to k něčemu bylo. Alžběta byla hrozně stydlivá, a pokud si vzpomínal, tak poměrně zavalitá. Stěží se mu podařilo dostat z ní slovo. Ale na královské jachtě strávili příjemné odpoledne u čaje. Na to si také vzpomínal.

Panebože, to byla ale bolest. Kdyby tak jen mohl dostat aspirin, ale o takovou věc si nemůžete říct ve chvíli, kdy vás uvádějí do karmínového salonu, kde král s královnou vítají hosty představení.

Poslední věc, kterou si teď Philip přál, bylo sedět tu až do konce hry. Sál Waterloo byl tak velký, že se snad ani v nejlepších dobách nedal pořádně vytopit, ale královská rodina měla potřebu sdílet se svou zemí útrapy válečné doby, takže vzduch ohřívalo jediné elektrické topítko a zvenčí sem pronikal chlad. Záviděl královně její kožich.

Navzdory chladu na něho šla únava. Oslino kanape nebylo jako postel zrovna moc pohodlné. Tak usilovně se snažil potlačit zívání, až ho rozbolely obličejové svaly. Nenápadně si palcem a ukazováčkem stlačil kořen nosu. Teď si nemohl dovolit začít klimbat. Přes všechnu svou vzpurnost věděl jedno: Mountbatten má pravdu v tom, že by Philip měl na krále udělat dobrý dojem.

„I na královnu,“ varoval ho strýček. „Budeš se s ní muset víc snažit. Nedej na to, že tvoje babička a pratety o ní pořád mluví jako o obyčejné skotské holce!“

Královna byla dosud půvab sám, ale Philip si byl dobře vědom toho, že její sladké úsměvy jsou v rozporu s jejíma pronikavýma modrýma očima.

Konečně se rozsvítila hlavní světla a orchestr spustil. Napřed trochu vzletné hudby a ve chvíli, kdy se Philip chystal využít příležitosti, aby se v židli svezl trochu dolů, roztáhla se opona. Víření bubnů zakončil poslední úder, víko prádelního koše na jevišti odletělo a na scénu vyskočila princezna Alžběta, budoucí dědička anglického trůnu.

V jednom kratičkém momentu ticha se mu zdálo, že se dívá přímo na něj, což ho zprvu tak zaskočilo, že na ni také zůstal zírat, zapomněl i na bolest hlavy, a musel se nad absurditou té situace dokonce začít smát.

Pak se usmála i ona – další šok, nepamatoval si, že by se vůbec někdy takhle usmívala – a začala zpívat. Měla na sobě červenozlatý čínský kabátek, který obepínal její vskutku půvabné křivky. Sahal jí až ke stehnům a pod ním měla jen saténové šortky a hedvábné punčochy, které odhalovaly překvapivě hezky tvarované nohy.

Philip si v duchu hvízdl a maličko se napřímil.

S novým zájmem se teď díval, jak Alžběta stepuje přes celé jeviště. Hra byla lepší, než si myslel, to musel uznat, a dokonce si uvědomil, že se nahlas směje docela ubohým vtipům. Princezně Margaret to moc slušelo a nepochybně měla přirozený talent. Lépe zpívala a byla nadanější herečka, ale Philipův zrak se stále vracel k Alžbětě. Ta úplně zářila.

Teď jí bude tak sedmnáct, počítal. Nikdy by neřekl, co takové dva roky udělají. Naléhání strýčka Dickieho, aby na ni upřel svou pozornost, mu najednou nepřipadalo tak otravné.

Kapitola 3

Alžběta měla pocit, jako by se usmívala každou buňkou svého těla, když se s Margaret a ostatními spoluúčinkujícími vzali za ruce a ukláněli se. Opona se s tlumeným šustotem zatáhla. Ještě nikdy tak dobře netančila ani nezpívala. V převleku za pradlenu v pytlových šatech a se zástěrou zpívala spolu s Margaret a Cyrilem humorné popěvky a byla nadšená při pohledu na Philipa, který smíchy až zakláněl hlavu. Princ Philip si rozhodně nepotrpěl na strojené úsměvy nebo tiché uculování.

Když odcházeli ze scény, třásla se vzrušeným očekáváním, ale jen co se Philip objevil v zákulisí, aby jí pogratuloval, její sebevědomí se naráz vypařilo. Dlouho o něm pouze snila, a tak jeho fyzická přítomnost ji vyděsila. Byl vyšší, než si vzpomínala, měl tvrdší rysy v obličeji, chladné oči modřejší. Dech se jí úžil, jako by jí Philip vydýchával všechen vzduch – až tak si připadala nervózní a nejistá.

Vešel společně s králem, královnou a svou děsivě elegantní sestřenicí Marinou, vévodkyní z Kentu, kterou charakterizoval unylý křivý úsměv a exotický přízvuk. Alžběta si vzpomněla, jak šla Marině a strýci Georgeovi na svatbě za družičku. Philip tam byl taky, ale tehdy byl ještě kluk, cizí stvoření, které Alžběta nepozorovala více než jen koutkem oka.

Strýce George loni zabili v aktivní službě, ale Marina nesla své vdovství statečně. Byla nenuceně půvabná a měla vřelé, laskavé a přirozené kouzlo, které u ní Alžběta obdivovala a které jí i záviděla.

„Byla to úžasná zábava!“ Marina Alžbětu vřele políbila.

„Byla jste výborná, zlatíčko.“

Alžběta se usmála a poděkovala, pak políbila rodiče, ale celou dobu cítila, jak ji to pohledem přitahuje k Philipovi, který stál kousek za nimi. Nechtěla se na něho dívat, byla rozhodnutá, že to neudělá, ale přitahoval ji jako magnet.

Zůstal tu i poté, co ostatní odešli, a Alžběta nevěděla, jestli má být ráda, nebo má mít strach.

„Vážně to bylo skvělé,“ řekl upřímně. „Moc jsem se bavil.“

„Díky.“ Ta stará hrozná stydlivost jí zase sevřela hrdlo. Stále byla oblečená v kostýmu, v kabátku s punčochami, av rukou žmoulala legrační čepičku, kterou měla na pódiu na hlavě, a upírala na ni zrak. „Scénář napsal pan Tannar, ředitel školy Royal School, takže já na tom nemám žádnou zásluhu, vážně ne.“

„To nesouhlasím. Bez talentovaných herců ani dobrý scénář nic nezmůže. Líbilo se mi to. Ta scéna s prádlem byla opravdu povedená. Zejména jak ta žehlička propálila všechno negližé.“

Jeho zrak sklouzl k jejím nohám. Alžběta si nařizovala nevrtět se, ale cítila se tak trapně odhalená a usmívat se dokázala jen křečovitě.

„Ano, Margaret s Cyrilem jsou opravdu dobří.“

Kam se poděla ta jiskra, co v sobě měla na scéně, pomyslela si zdrceně. Byla přece rozhodnutá ukázat mu, že už není žádná neohrabaná patnáctka, kterou viděl posledně. Ale koukněte na ni: jazyk jí zdřevěněl a jakýkoli pokus o vtipnou hlášku se jí zarazil už v hrdle. Bylo to beznadějné.

„Myslím, že i ty jsi byla moc dobrá,“ odpověděl Philip, ale Alžbětu hned napadlo, jestli by si to taky myslel, kdyby nebyla královou nejstarší dcerou.

„To je od tebe milé,“ pronesla se škrobeným úsměvem, „ale herečkou je u nás Margaret.“

„Ty ses asi rozhodla, že nepřijmeš žádný kompliment, co?“ zeptal se Philip. Ne že by se vyloženě usmíval, ale když si Alžběta troufla pozvednout k němu svůj pohled, všimla si, že vráska ve tváři se mu prohloubila. Projela jí vlna horkosti. Cítila, jak se jí rozlévá do celého těla, vyskakují jí fleky na krku a pod líčidlem červenají tváře.

„Nerada přijímám chválu, kterou si nezasloužím.“ Zdálo se, že Philipa její upjatý hlas spíše pobavil, než odradil. „A za co bys teda zasloužila pochválit?“ zeptal se, jako by ho to vážně zajímalo.

Za to, že je svědomitá – to by řekli její rodiče.

„Mám skvělou chuť k jídlu,“ napadlo ji a on se kupodivu zasmál.

„Pak tedy máme něco společného. Pořád vzpomínám na čaj na královské jachtě, když jste v devětatřicátém přijeli do Královské námořní akademie. Snědl jsem dva banánové dezerty.“

„A spoustu krevet, pokud si dobře pamatuju,“ pokračovala Alžběta, povzbuzena jeho smíchem. „Divím se, že ti nebylo špatně.“

Philip se na ni zazubil. „I tak to stálo za to.“

Jeho smích ji oslňoval tolik, až se musela podívat jinam.

„Těžko si teď představit banánový dezert,“ řekla po chvíli.

„Banány jsem od začátku války neviděla.“

„Někteří moji kamarádi říkají, že se jim teď zdá o čerstvém ovoci.“

„Já sním o mýdle,“ opáčila Alžběta a on zvedl obočí.

„O mýdle?“

„Ještě před válkou, vždycky když se mýdlo ztenčilo, jsme si mohli rozbalit nové. Pokaždé tak krásně vonělo po růžích nebo levanduli. Ale teď ho musíme vymydlit do posledního zbytečku, i když už je polámané a zašpiněné, a pak ho smačkáme dohromady s dalšími zbytky, abychom ho mohli dál používat. Máme tak pocit, že alespoň trochu šetříme, přestože to není nic proti tomu, jak se musí uskromňovat ostatní lidé. Takže se vždycky cítím provinile, když zatoužím po čerstvém mýdle jenom pro sebe. Je to můj sen, až bude po válce!“

Proč mu jen tohle říkala? Alžběta se v duchu otřásla. Philip přece bojoval. Viděl, jak válka vypadá doopravdy. Těžko na něj zapůsobí hloupá holka toužící po mýdle.

Ale neposmíval se jí, což od něho bylo hezké. „Všichni potřebujeme mít nějaký sen, až válka jednou skončí,“ pronesl.

Alžběta si uvědomila, že pořád žmoulá čepičku, a položila ji na stolek za sebou. „Jsem moc ráda, že k nám přijedeš na Vánoce,“ řekla statečně.

„Ne tolik jako já,“ odpověděl Philip. „Dickie s Edwinou budou pryč a já nemám, kam jinam bych šel. Byly by to pro mě jinak hodně smutné Vánoce.“

O tom Alžběta pochybovala. Nebyla přece hloupá. Byla si jistá, že Philip má plno dívek, které by ho rády pozvaly, aby s nimi strávil Vánoce. Věděla, že přišel jen na Mountbattenovo přání. Plány jeho strýce na spříznění rodiny s rodem Windsorů byly všeobecně známé, ale co si o tom myslel Philip, to už tak jasné nebylo.

Zato Alžběta věděla, co chce.

„No, u nás bude jen malá společnost, takže máme štěstí, že nebudeš právě na moři,“ snažila se o lehčí tón.

„Moje loď se opravuje, takže si teď pár měsíců plním službu na pevnině.“

Tak on se tu potlouká už několik týdnů, a ani nepřišel na návštěvu, pomyslela si Alžběta sklesle. Nakonec, co vlastně čekala? Ano, občas jí napsal, ale přátelé nebyli. Sotva se znali. On sice zaplňoval v jejím životě velký prostor, ale ať už v budoucnu plánoval cokoli, ona v této chvíli zaujímala v jeho životě jen velmi málo místa.

Možná neuměla flirtovat, ale ne nadarmo hostila na hradě příslušníky hradní stráže, aby se naučila, jak vést konverzaci, a taky měla vlastní hrdost.

„Jaké máš tedy teď povinnosti?“ zeptala se Philipa.

„Většinou výcvikové kurzy.“ Pokud si Philip všiml chladu v jejím hlase, nedal to na sobě znát. „Pěkně otravné, abych řekl pravdu. Nemůžu se dočkat, až budu zase na moři. Připadám si hloupě, když se tu kopu do zadku, zatímco ostatní chlapi pořád bojují.“ Odmlčel se. „Promiň, to bylo hrubé a nevděčné. Nechtěl jsem říct, že nejsem rád, že jsem tady,“ dodal. „Tady na Windsoru, mám na mysli. S tebou.“

Na chvilku se rozhostilo ticho. S tebou. Alžběta cítila, jak má obličej ztuhlý pod vrstvou líčidel. Saténové punčochy se jí na jednom kotníku shrnuly a překroutily a límec kabátku ji dřel na krku.

„Chápu,“ řekla a vyloudila na tváři strnulý úsměv. Crawfie přešlapovala kolem a žvanění nadšených hlasů účinkujících za nimi sílilo, takže její rodiče už asi odešli.

Ukázala na svůj kostým. „Radši se půjdu převléknout,“

omluvila se a ani nevěděla, jestli je ráda, nebo lituje, že konverzaci takhle ukončila. Na Philipovi bylo něco, co ji znervózňovalo. Přitahovalo ji to k němu skoro proti její vůli. Připadal jí jako hřebec, neodolatelný a nebezpečný zároveň, kůň, na němž by chtěla jezdit, ale který by se mohl snadno splašit a utéct.

„Jistě,“ Philip udělal krok zpět. „Tak brzy na shledanou, doufám!“

„Ano.“ Roztáhla ústa do umělého úsměvu. „Ano, budu se těšit.“

Kapitola 4

Strýček Dickie to musel pochopit špatně, říkal si Philip, když se Alžběta otočila k odchodu. Nezdálo se, že by z něho princezna byla „celá pryč“. Připadala mu odměřená a vážná… a přece… přece si byl jist, že zachytil jeden či dva záblesky netušené vřelosti a smyslu pro humor, které však ihned potlačila.

Možná by bylo hezké zkusit z ní tuhle její stránku vykřesat, uvažoval, když kráčel tmavými, mrazivými chodbami. Alžběta vyrostla, to rozhodně, ale pořád je hrozně mladá.

Není to sice taková kráska jako Osla, soudil Philip, ale má pěknou postavu, nádhernou pleť a zvláštní oči – jasné, čistě modré. A když byla na scéně, její úsměv rozzářil celý sál. Philip se přistihl, že by si přál, aby ji sám dokázal zase takhle rozesmát.

Zastavil se na konci chodby. Doleva, nebo doprava? Chodby v téhle části hradu vypadaly nekonečně, po obou stranách řady neúprosně zavřených dveří. Pro obyvatele hradu Windsor platilo nařízení zatemňovat stejně jako pro kohokoli jiného, a tak mu na cestu svítila jen tu a tam tlumená žárovka. Nabídku postaršího lokaje, že mu vezme tašku, odmítl.

„Mám přece dvě ruce,“ řekl úsečně.

Lokaj vypadal dotčeně a podle Philipova odhadu mu muselo být už přes sedmdesát. Má snad jít ty kilometry chodeb s prázdnýma rukama a nechat tak starého muže vláčet se s jeho těžkým zavazadlem?

Jenom zatvrzelá pýcha zabránila Philipovi v tom, aby se ještě nevrátil a nepožádal lokaje, zda by mu nakonec přece jen nepomohl.

Když konečně našel svůj pokoj – s nápisem Jeho královská Výsost Philip, princ řecký –, vybalil si tašku a rozhodil své skrovné šatstvo na postel. Díky bohu za uniformu, pomyslel si, vyndal své hustě zalátané ponožky a s úšklebkem je hodil ke spodnímu prádlu do zásuvky prádelníku. Smoking byl stářím oblýskaný a kalhoty viditelně vyspravované. Komorník, který bude mít to pochybné potěšení se o něj starat, nebude zrovna nadšený.

Odsunul věci stranou, natáhl se na postel a zapálil si cigaretu.

No co, země je ve válce, uvažoval a vypustil kroužek kouře do chladivého vzduchu. Nikdo nemůže očekávat, že se zjeví v prvotřídním ohozu. V žádném případě si nemohl dovolit nové šaty, i kdyby dostával poukázky na oblečení. Královská rodina ho bude muset brát takového, jaký je.

Ne že by Windsor sám byl výkvětem luxusu. Zvenčí možná vypadal impozantně, ale jeho široké kamenné zdi udržovaly uvnitř nepředstavitelný chlad, a jelikož všechny cennosti byly uklizeny a uloženy do bezpečí, dělal dojem spíše ponuré pevnosti než královského paláce. Honosné lustry a vzácné obrazy byly sundány, reprezentační prostory byly zakryty potahy proti prachu nebo přeměněny v kanceláře. Byl upozorněn, že v ložnicích se nesmí topit v krbu, a světlo mu poskytovala jediná blikající elektrická žárovka.

Kvůli zatemňování, přídělovému systému i potřebě ukázat, že královská rodina sdílí utrpení se svou zemí, tady byly podmínky mnohem méně pohodlné než v bytě Mountbattenů.

Ale nepřijel přece kvůli pohodlí, připomněl si Philip. Přijel, aby udělal dojem na princeznu.

Chvíli kouřil, aby zapomněl, jaká mu je zima. Pravda, musel si přiznat, že se ho trochu dotklo, že Alžběta neprojevila více nadšení z jeho přítomnosti. Po všech těch pečlivě psaných dopisech by předpokládal, že se přetrhne, aby ho mohla uvítat. To se asi spletl.

Trápila ho myšlenka, že strýček měl možná pravdu, a tak dříve či později se Philip bude muset s Alžbětou dohodnout. Přišlo mu, že byla chladná a do jisté míry rezervovaná, s čímž nepočítal. Zřejmě se bude muset snažit víc, než si myslel, aby ji okouzlil.

Zatím se však ještě nemusel k ničemu zavazovat. Philip zamáčkl cigaretu a natáhl ruce za hlavu na polštář. Stejně k ničemu nemůže dojít dřív, než válka skončí, a on se ještě zdaleka nehodlá usadit. Vždyť mu je teprve dvaadvacet.

Na druhou stranu je princ. Alžběta princezna. Jednoho dne se bude muset oženit a ona vdát. Jsou jistě i horší osudy. Vzpomněl si na otce v Monte Carlu, na jeho otřepené límce a manžety. Na svou matku žijící v prázdném bytě v Athénách, která dávala své šperky do zastavárny, aby koupila jídlo těm, kdo byli ještě chudší než ona. Philipovi bylo jasné už od devíti let, že se o sebe bude muset postarat sám.

Žádné velké dědictví ho nečekalo. Má titul, ale to je asi tak všechno.

Zato Alžběta zdědí anglický trůn a s tím i pozemky, majetek, drahocennosti a všechno, co k tomu patří. Kdyby si ji vzal, byl by tak zabezpečený, jak to nikdy nepoznal.

Ovšem za určitou cenu.

Tou cenou by byl sňatek s dívkou, kterou sotva zná. Znamenalo by to celý život dbát na chování. A hrát druhé housle.

Philip netušil, jestli by něco takového vůbec chtěl.

A pak, samozřejmě, Alžběta o něj zájem vůbec mít nemusí.

Poškrábal se na bradě a uvažoval, jak mu z takových vyhlídek vlastně je.

Ona se bude muset vdát a dát koruně dědice. Kolik vhodných princů může existovat? Proč by si nemohla zvolit právě jeho?

Philip se s povzdechem zhoupl do sedu a položil nohy na podlahu. Je čas se převléknout.

Věděl, co má udělat. Jenom se mu do toho příliš nechtělo.

Kapitola 5

V salonu, kde král s královnou přijímali hosty na drink před večeří, hořel v krbu oheň. Všichni se svorně mačkali před krbovou římsou, aby z ubohých plamenů načerpali co nejvíc tepla.

Alžběta rozmlouvala s Porcheym, jedním ze svých nejstarších přátel, který měl stejnou vášeň pro koně a závodění jako ona. S Porcheym byla uvolněná. S ním jí nikdy nedělalo problém si povídat. Když se s ním bavila, neměla svázaný jazyk, úsměv jí netuhl a nikdy se jí nesevřel žaludek nepřekonatelnou nervozitou.

S Philipem to bylo jinak.

Zakázala si hlídat dveře a čekat, kdy vejde. Schválně se k nim natočila ramenem a upravila si kožešinovou štólu, co měla na sobě proti chladu. Do večerní společnosti byla uvedena teprve nedávno a pořád si trochu připadala, jako když si obléká matčiny šaty.

Právě se s Porcheym něčemu smála, když vtom ji zamrazilo v zádech. Proti vlastní vůli se ohlédla přes rameno a uviděla vcházet Philipa. Měl na sobě námořnickou uniformu a vnesl do sálu takovou energii, jako by jen svou přítomností nabil vzduch kolem sebe. Při pohledu na něho se Alžbětě úplně zastavil dech a srdce jí začalo neklidně bušit.

Každý se instinktivně ohlédl, aby se na něho podíval. Philipa ten moment ticha, který uvítal jeho příchod, očividně z míry vůbec nevyvedl. Tuto krátkou pauzu přerušil její otec – přišel ho pozdravit a představit svému soukromému tajemníkovi, Tommymu Lascellesovi. Tommy se tvářil přísně a nesmlouvavě, ale Philip nejevil žádné známky neklidu. Nenuceně si s ním povídal a přijal sklenku nabídnutou jedním z postarších lokajů, jež se jim podařilo přesvědčit, aby na odpočinek ještě neodcházeli a zůstali až do konce války. Král tam stál s nimi a vedle Philipovy vitality se zdál být unavený a nevýrazný, jak si Alžběta nemohla nevšimnout.

„Kdo je to?“ zeptal se Porchey, když postřehl, kam se Alžběta dívá.

„Jo tohle, to je Philip.“ Byla pyšná, že se jí nezachvěl hlas.

„Z rodu Mountbattenů, je to tak?“

„Ano, po matce. Patří k řecké královské rodině. Jeho bratranec Jiří II. je řeckým králem, ale teď jsou všichni v exilu.“

Porchey si prohlížel Philipovy světlé vlasy. „Nevypadá moc řecky,“ poznamenal skepticky. „Spíš jako nějaký zpropadený Viking!“

„Myslím, že jsou spřízněni i s dánskou královskou rodinou. A taky s ruskou.“

Na Porcheyho to dojem neudělalo. Sám byl ze šlechtického rodu, následníkem hraběte z Carnarvonu a každým coulem Brit.

„Seznámím vás,“ nabídla Alžběta, když se Philip odvrátil od Tommyho a krále a odhodlaně zamířil rovnou k ní. Srdce jí zase začalo tlouct jako o závod, ale nasadila zářivý úsměv.

„Ahoj,“ pozdravila.

„Moc ti to sluší,“ řekl Philip a jeho bledé oči si ji prohlížely od hlavy až k patě. „Modrá vám sedne, madam,“ dodal a pousmál se, až jí to vehnalo krev do tváří. Cítila, že Porchey vedle ní ztuhl.

„Děkuji,“ odpověděla nervózně. „Upřímně řečeno, líp bych se cítila v jezdeckých kalhotách a svetru.“

Philip pobaveně zvedl obočí a Alžběta si odkašlala.

„Myslím, že se ještě neznáte s Henrym, lordem Porchesterem. Říkáme mu Porchey. Porchey, tohle je Philip.“

To, jak si ti dva muži potřásali rukama, Alžbětě připomínalo dva psy kroužící kolem sebe s naježenými chlupy.

„Královská garda?“ zeptal se Philip a pokývl k Porcheyho uniformě.

„Ano.“

„Už jste byl v akci?“

Porchey odpověděl s mírným zaskřípěním zubů. „Nikoli, ještě ne. Jsem ve výcvikovém praporu granátníků. Moje první působení je zde, střežím panovníka.“

„A dceru panovníka,“ poznamenal Philip a díval se z jednoho na druhého.

„Porchey je výborný žokej,“ vložila se do toho Alžběta ve snaze rozptýlit nevraživost.

„Vážně?“

„Vy taky jezdíte na koni?“ zeptal se Porchey Philipa.

„Ne,“ odpověděl. „Já jsem spíš na rychlost. Mám rád rychlá auta a rychlé lodě.“

„I já mám rád rychlost,“ namítl Porchey, „rád jezdím na rychlých koních.“

„To i já,“ přidala se hned Alžběta. „Pamatuji si, jak mě dědeček brával do svých stájí v Sandringhamu, kde jsem si směla hladit Limelighta, jednoho z jeho favoritů. A zrovna loni jsem byla s tatínkem ve stájích Beckhampton pozdravit slavného Big Gamea. To vám říkám, že jsem si pak celý den nemyla ruku.“

„A co děláte vy?“ Porchey pohlédl na Philipa se špetkou nepřátelství. „Na námořníka jste trochu moc daleko od moře, ne?“

„Mám dovolenku na pevnině. Předtím jsem sloužil v ozbrojeném doprovodu, eskortovali jsme obchodní lodě z Rosythu a Sheernessu.“

„Není to ta trasa, které říkají E-boat Alley?“ zeptala se Alžběta.

Philip překvapeně zvedl obočí. „Jsi dobře informovaná.“ Na to, že je holka, nebo na to, že je jí sedmnáct? Pro Alžbětu platilo obojí, ale nebyla jenom hloupá sedmnáctiletá holka.

„Myslím, že musím být informovaná.“ Samozřejmě mu nemohla přiznat, jak pečlivě studovala s každým dopisem jeho přesuny. Pořídila si mapu světa a na ní si označovala trasu špendlíky. Připadalo jí to jako jediná možnost, jak se mu přiblížit.

Přede dvěma lety, když Philip přišel do Windsoru na čaj, byly s Margaret uchváceny jeho lehkovážným přístupem a zábavným způsobem, jakým vyprávěl o svých zážitcích. Poté mu nesměle nabídla, že mu napíše, a pochopitelně byla nadšená, když řekl, že mu bude potěšením od ní dostat dopis. Jenže co taky mohl říct? Občas dokonce i odpověděl. Bylo od něj laskavé, že si vůbec našel na odepisování čas, říkala si vždycky Alžběta, když stále dokola četla jeho dopisy a marně v nich hledala jakýkoli náznak, že o ní smýšlí jinak než pouze jako o vzdálené příbuzné.

„Snažím se držet krok se vším, co se děje ve válce,“ dodala a v duchu se zarazila, jak to znělo nabubřele.

Ale přitom to byla pravda. Po celém světě lidé bojovali ve jménu jejího otce a jednou budou bojovat v jejím jménu. Jediná věc, kterou jim dlužila, bylo zajímat se o to, co se děje.

Byla to téměř úleva, když přišla matka, pozdě jako vždycky, a odvolala si Porcheyho. Porchey byl královniným oblíbencem. Alžběta to neměla vědět, ale její matka si v hlavě vedla jakýsi seznam ‚prvních jedenácti‘ potenciálních manželů a Porchey na tom seznamu byl. Její přání, aby se Alžběta provdala za šlechtice s původem podobným tomu jejímu, nebylo žádným tajemstvím.

Alžběta sice měla Porcheyho moc ráda, ale nedovedla si představit, že by si ho vzala. Byl to kamarád. Ano, s ním by měla jistotu. Byl by na ni hodný. To byly moc hezké vlastnosti, které by manžel mít měl, samozřejmě, ale vzít si Porcheyho by znamenalo, že všechno v jejím životě by pokračovalo přesně tak jako doposud. Alžběta však chtěla změnu.

Nestála o jistotu, zároveň však nevěděla určitě, jestli je dost odvážná jít do rizika.

Philip nepředstavoval jistotu.

Přitom nedělal nic, co by ji ohrožovalo. Jenom tam stál se sklenicí whisky v ruce, ale jí připadalo, jako když balancuje na okraji propasti. Napůl měla strach a napůl ji to lákalo udělat krok do neznáma.

Takhle blouznit, to se jí vůbec nepodobalo, jenže z Philipa vyzařovalo cosi, co ji děsilo a znervózňovalo, připadala si pod jeho ledově modrým pohledem jako právě vylíhnuté kuře.

Zároveň však cítila, že opravdu žije, více než kdykoli předtím.

„Znáte se s Porcheym už dlouho?“ zeptal se a skoro by přísahala, že v jeho hlase zaslechla žárlivost.

„Od dětství. Oba rádi jezdíme na koni a závodíme. O rodokmenech plnokrevníků dokážeme mluvit celé hodiny. Oba chodíme raději do stáje než na večírky.“

„Možná že večírky, na kterých jsi byla, nebyly dost zábavné.“

Alžběta uhnula pohledem. „Možná.“

„Byl jsem rád, že mi píšeš,“ vyhrkl najednou Philip.

„Hm… to je dobře. Myslím, že ty dopisy byly asi dost nudné.“

„Ale vůbec ne.“

Chce být zdvořilý, pomyslela si Alžběta, a když se mu odvážila znovu pohlédnout do tváře, byla si tím jistá. Jeho výraz byl důkladně neutrální. Co jiného by měl taky říkat? Jak by ho jen mohlo zajímat cokoli z toho, co mu povídala?

„Náš život tady není zrovna vzrušující, takže nemám moc o čem vyprávět,“ prohlásila, aby mu naznačila, že to chápe.

„Výuka. Projížďky na koni. Procházky se psem. Někdy pozveme důstojníky na oběd a papá s maminkou přijíždějí na víkend, což je milé, ale… je to hrozně všední ve srovnání s tím, jak žiješ ty.“

Kapitola 6

Všední? Philipovi to připadalo neuvěřitelně otravné. Její dopisy byly opravdu poněkud nemastné neslané, ale poprvé se zamyslel nad tím, jaký ona vlastně vede život, uvězněná na hradě po celou dobu války, obklopená přehnaně starostlivými sloužícími, odhodlanými chránit ji před celým světem i veškerou zábavou. Jedinou společenskou událostí byly zřejmě občasné obědy s důstojníky. Jestli jsou všichni tak staromódní jako mladý lord Porchester, tak to musí být příšerná nuda, myslel si Philip.

Porchey se mu moc nelíbil. V postoji toho mladého muže, jak tam tak stál vedle Alžběty, bylo něco sakra majetnického. Philip nebyl nijak nadšený z toho, jak se Alžběta s Porcheym bavila uvolněně v tu chvíli, kdy vešel do místnosti. První, čeho si všiml, byl její veselý smích a to ho ne snad úplně šokovalo, spíše… Nedokázal si vysvětlit proč, ale maličko ho to zarazilo a nečekaně píchlo u srdce, nic víc.

Jakmile ho zahlédla, její úsměv se vytratil. To se mu taky nelíbilo.

Chtěl, aby se na něho Alžběta smála tak, jak se smála na Porcheyho.

Philipa napadlo, že se bude muset přece jen snažit víc, než si myslel. „Opravdu jsem byl rád, žes mi psala, to je jedno o čem,“ řekl. „A i ty balíčky přišly vždycky vhod.“

„Říkala jsem si, že bys možná rád dostal pozdrav z domova,“ odpověděla Alžběta.

Domov. To slovo se Philipovi vždycky usadilo v břiše jako kámen. Všichni ho tak snadno vyslovovali. Domov. Pojilo se s tím mnoho významů, jako třeba pohodlí a bezpečí, srdečnost a sounáležitost. Místo, kde můžete být sami sebou, kde si přízeň nemusíte zasloužit a nemusíte se hlídat, co řeknete. Tak si alespoň Philip představoval domov. Sám však žádný neměl už od té doby, co byl jako malý chlapec v Paříži. Tohle ovšem Alžbětě vyprávět nebude. Chtěl před ní vypadat silný a pevný v kramflecích, a ne jako nějaký klouček, co touží někam patřit.

„To opravdu ano,“ řekl místo toho a ona se potěšením začervenala.

„Tak to mám radost. Člověka vždy potěší vědomí, že to, co udělal, mělo nějaký smysl. Někdy se cítím hrozně bezmocná, že nemohu pro válečné úsilí udělat víc. Ptala jsem se tatínka, jestli bych se mohla přidat k pomocným ženským sborům, ale on si myslí, že je pro mě bezpečnější zůstat tady, kde nemám jinou možnost než plést pro pletařský fond.“ Zašklebila se. „Nesnáším pletení! Snažím se, ale vůbec mi to nejde.“

Philip se zasmál. „Ale věř mi, že ty ponožky, šály a všechny ostatní věci se nám opravdu moc hodí.“

„Přesto bych chtěla být prospěšnější. Ostatní dívky mého věku chodí ven a přispívají svým dílem.“

Philip si vzpomněl na rozbořené ulice, na domy se smutně odlepujícími se tapetami odhalujícími zdi. Na špínu a dřinu každodenního života a na rabovací lůzu číhající v přítmí. Na to, jak člověk večer tápe ve tmě a strne vždy, když se rozhoukají sirény a začnou nelidsky kvílet. Na zvuk zoufalé střelby protiletadlových zbraní, zatímco pátrací světla protínají noční oblohu. A ještě hůře, na zvuk ďábelského svistu padajících bomb a děsivou vteřinu ticha předtím, než se ozve exploze.

Jednou si to s bratrancem Davidem bezstarostně štrádovali z nočního klubu, když vtom narazili na dům, který sotva před minutou utrpěl přímý zásah. Chtěli jít na pomoc, ale byli opilí a asi by se spíš pletli. Philip si z toho moc nepamatoval, jen si vzpomínal, že viděl na zemi ležet utrženou ruku, jako kdyby ji někdo zahodil do kouřící suti. Jeden prst byl vztyčený a ukazoval přímo na něho, jako by ho obviňoval, Philip jen nevěděl z čeho. Na chvíli ucítil zápach kouře a hrůzy.

Teď ale přece neklopýtá po žádném vybombardovaném území, musel si připomenout. S drinkem v ruce se myšlenkami vrátil do přítomnosti – na hrad Windsor a k princezně, které se dvořil – a zjistil, že si ho Alžběta prohlíží. Měla hluboké, jasné oči, úplně modré. Určitě viděly mnohem dál, než by měly.

Nasadil úsměv. „Nepřej si chodit ven. Není tam bezpečno.“

„Ale ty tam chodíš.“

„Na mně tolik nezáleží.“

Alžběta si povzdechla a odsunula si pramen vlasů z obličeje. „Tolik bych si přála být nějak prospěšná.“

„Ale to přece jsi,“ Philip překvapil sám sebe, když to vyslovil. „Ty jsi nadějí pro budoucnost. My všichni tě potřebujeme víc, než si myslíš.“

„Děkuju,“ pronesla po chvíli tiše. „Už se necítím tak zbytečná.“

„A kromě toho, ani tady nejsi úplně mimo nebezpečí. Dostal jsem instrukce, jak se dostat do protileteckého krytu, ale pochybuju, že bych to našel – vždyť jsem stěží našel svůj vlastní pokoj,“ pokračoval a konečně z ní vyloudil úsměv.

„Není to tak snadné se tu vyznat, co? A už vůbec ne při zatemnění. V prvních letech války jsme s Crowfie a Margaret nacvičovaly, co bychom dělaly, kdyby došlo k invazi a my musely uniknout,“ vysvětlovala mu. „Potmě jsme běžely dolů do obrněných vozidel. Bylo tam místo tak akorát pro nás tři a nějaké zavazadlo. Říkali, že si smíme vzít jen jednoho pejska.“

„To muselo být pěkné dilema, rozhodnout se, kterého psa si vzít.“ Philip se snažil odlehčit konverzaci a Alžběta se opravdu zasmála.

„To teda bylo!“

Chtělo se mu vítězoslavně rozrazit pěstí vzduch. Smála se málokdy, ale stálo za to si počkat.

Pak se konverzace spontánně stočila mimo válku.

„Kde vlastně ty psy máte?“ zeptal se Philip. „V dopisech o nich pořád píšeš, myslel jsem, že se skrz ně budu muset probojovat, abych tě dostal.“

Abych tě dostal. To nebyl správný způsob, jak mluvit s princeznou Alžbětou, huboval si Philip v duchu. Strýček Dickie by mu zvalchoval záda, kdyby ho slyšel!

Decentně, chlapče, decentně. Philip skoro slyšel Mountbattenův hlas.

Naštěstí Alžběta zřejmě pochopila, že ji jen tak škádlil, přesto mírný nádech růžové na lících prozrazoval, že ji jeho přímá poznámka o tom, proč tu je, možná trochu zaskočila.

„Jsou to honáčtí psi,“ upozornila ho a přetáhla si štólu přes jedno rameno. Okamžitě jí sklouzla po druhém. „Rádi nahánějí lidi k sobě a ňafají za jejich kotníky, někdy dokážou být docela otravní. Můžeš být rád, že jsou dneska zavření.“

„Tak to mám teda štěstí,“ zamumlal Philip, ale jeho pozornost odváděla od hovoru sklouzávající štóla a poutala jeho zrak k princeznině holé paži. Říkal si, jaké by to bylo, kdyby jí mohl štólu upravit sám. Cítit teplo její pokožky a měkkou kožešinku. Svědily ho dlaně touhou dotknout se jí a v ústech mu najednou vyschlo tak, že si musel loknout whisky.

Bylo nečekaně fascinující, jak přecházela od ostychu ke smysluplné konverzaci, odbývala všechny jeho komplimenty a mluvila o psech a pletení, ale přitom nic netušila o půvabech, jimiž ho lákala: sametovou pletí, svůdnou postavou, křivkou svých úst.

„Jsem opravdu ráda, že přijedeš na Vánoce,“ vyhrkla a Philip se usmál.

„To já taky.“

Kapitola 7

Večeře se podávala ve státní jídelně. Sametové závěsy byly kvůli zimě zataženy, a tak to tu vypadalo skoro jako v době před válkou, říkala si Alžběta. V honosném krbu plápolal ubohý ohýnek a nákladně zlacené stěny i strop se vůbec neleskly, ale světlo bylo tak tlumené, že to ani nebylo vidět. Ve velkých zrcadlech po obou stranách krbu se mihotaly hřejivé plamínky svící; zlacené stříbro se blyštělo a mahagonový stůl byl tak naleštěn, až se od něj odrážely bezchybně rozestavěné křišťálové sklenky.

Samotné jídlo se nemohlo svému prostředí rovnat, protože její rodiče s hrdostí sdíleli přídělový systém se všemi ostatními. Přilepšit si však mohli alespoň zvěřinou z královských pozemků. Ze Sandringhamu poslali pár bažantů, které jim v kuchyni připravili s opečenou zeleninou vypěstovanou v zahradách hradu. Stejně jako se dělo všude jinde v zemi, i ve Windsoru se kuchař snažil uvařit to nejlepší z toho, co měl k dispozici.

Pro Alžbětu byla změna, že mohla jíst ve společnosti místo ve svém dětském pokoji. Spokojeně seděla a nechala kolem sebe proudit konverzaci. Snažila se přemýšlet o Philipovi. Jak to vlastně řekl o těch psech? Myslel jsem, že se budu muset skrz ně probojovat, abych tě dostal. Nevěděla, co přesně si o tom má myslet. Jedna její část byla dotčená: znělo to, jako by Philip předpokládal, že si může jen tak přijít a říct si o ni jako o balík. Alžběta není někdo, koho může jen tak „dostat“. Alžběta očekává, že s ní bude zacházeno s úctou, jež patří následnici trůnu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Budoucí královna.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.