Charlotte Linková

BEZ VINY

IKAR

Charlotte Link

OHNE SCHULD

Copyright © 2020 by Blanvalet Verlag a division of Penguin Random House Verlagsgruppe GmbH, München, Germany

Alle Rechte vorbehalten

Translation © 2021 by Jana Zoubková

ISBN  978-80-249-4511-8

WEST BROMWICH

PÁTEK, 3. LISTOPADU 2006

Policistka, která přijala na lince tísňového volání hovor v sedmnáct hodin dvě minuty, volající jen stěží rozuměla. Byla to žena a oddychovala tak těžce, že mohla sotva mluvit. Buď velice rychle utíkala, nebo byla ve stavu maximálního rozrušení, nebo obojí, což bylo nejpravděpodobnější.

„Jen klid,“ řekla policistka konejšivě. „Zhluboka se nadechněte a vydechněte. Snažte se uklidnit, prosím.“

Žena na druhém konci vedení lapala po dechu, ale moc se jí to nedařilo. Zřejmě byla na konci sil.

„On… má dítě… má u sebe dítě,“ vyrazila nakonec.

„Kdo? A odkud voláte?“

„West Bromwich, Shawova ulice. Ale policie musí do Harwills Hawthorne. Úplně na konci… průmyslová zóna…“ Zalapala po dechu.

„Uklidněte se, jen klid,“ nabádala ji policistka znovu, ačkoliv okamžitě pochopila, že je to naléhavá zpráva. Jde o dítě. Očividně je v nebezpečí. Přesto nemá smysl, aby na volající rychle chrlila naléhavé otázky. Ta žena nesmí ztratit nervy, aby nakonec nezavěsila. I když nepřesný popis místa už mají.

„Jsou tam garáže. Většinou jsou prázdné. Je v jedné z nich. Má u sebe dítě.“

„Jak je dítě staré?“

„Nevím… tři čtyři roky…“

„A on není otec dítěte?“

„Ne. Nemá děti, je to ještě kluk. Ale je nemocnej. Narušenej, nebezpečnej. Někde tu malou chytil a odtáhl ji tam. Prosím vás, pospěšte si!“

„Ano, okamžitě tam někoho posílám,“ reagovala policistka. Vzhlédla. Kolegyně, která hovor poslouchala s ní, šeptla: „Před hodinou a půl přišlo hlášení o pohřešovaném dítěti. Tříletá holčička zmizela z předzahrádky u domu rodičů. Ve West Bromwichi.“

Policistka u telefonu udělala znamení rukou, kolegyně přikývla.

Okamžitě pošle na udané místo nejbližší hlídku.

„Znáte jméno únosce?“

„Ian Slade.“

„A jak se jmenujete vy?“

Místo aby žena uvedla své jméno, krátce a zoufale se zasmála.

„To vám říct nemůžu. Nikdy nesmí vyjít najevo. Jinak by mě zabil.“

„Poskytneme vám veškerou ochranu.“

„To nemůžete.“

„Jste zřejmě mladá. Kolik je vám let?“

„To je jedno.“

„Voláte z telefonní budky?“ Tyhle relikty minulosti se ještě tu a tam vyskytovaly. A právě se zřetelně ozvalo propadnutí mince.

„Ano.“

„Poslyšte, můžu za vámi někoho poslat, promluví si s vámi a…“

„Ne.“

„Myslím, že máte strach, mohli bychom…“

„Strach?“ Bylo slyšet zavzlykání. „Mám smrtelný strach. Možná mě viděl, dokonce i poznal.“

„Můžeme vás ochránit, jen když nám…“

Klapnutí signalizovalo, že sluchátko dopadlo na vidlici. Hovor skončil.

PRVNÍ DÍL

O TŘINÁCT LET POZDĚJI

PÁTEK, 19. ČERVENCE 2019

Nájemkyně jednoho z prázdninových apartmá zavolala na policii.

„Tady v domě se střílí. Myslím, že to bylo ve vedlejším bytě. Prosím vás, rychle přijeďte.“

Bezprostředně po telefonátu padl další výstřel, jak sdělili obyvatelé domu dorazivší policejní hlídce. Apartmánový dům ležel přímo na pláži severní zátoky ve Scarborough a byt, ve kterém se střílelo, si pronajal na dva týdny Jayden White.

Policisté vyvedli všechny prázdninové hosty ven, vyklidili rovněž obchody a kavárny v přízemí celého komplexu a uzavřeli velký prostor promenády na horním konci pláže a pláž u domu. Protože byl horký den a právě začaly prázdniny, byla všude spousta lidí, ačkoliv bylo teprve jedenáct hodin dopoledne. Veškerá opatření pro ochranu a bezpečnost lidí udělala policie velmi rychle, přesto byl ozbrojený a zřejmě ke všemu odhodlaný muž uprostřed prázdninového komplexu na pláži pro každého policistu děsivá představa. Pro jistotu vyrozuměli CID, kriminální policii. Nikdo nevěděl, jak se situace vyvine. Nikdo nechtěl být později obviněn ze zanedbání povinnosti.

Vrchní inspektor Caleb Hale přijel se svým spolupracovníkem Robertem Stewartem, který byl před dvěma týdny povýšen na inspektora a od té chvíle se nadouval pýchou. Hale považoval jeho jednání po kariérním postupu za arogantnější, někdo jiný by možná řekl sebevědomější. Hale měl rozhodně dojem, že se mezi nimi cosi změnilo, nepatrně, bylo těžké to popsat slovy. V nejbližší době si o tom chtěl s Robertem promluvit.

Právě teď pro to ovšem nebyla vůbec vhodná chvíle.

Caleb Hale se díval vzhůru na fasádu. Komplex tvořily dvě velké budovy, z nichž první byla postavená do půlkruhu. Pronajímaly se v nich prázdninové byty různých velikostí a vybavení, jednotlivé pokoje, dvou nebo třípokojové byty, buď s vyhlídkou na moře, nebo cenově výhodné s okny dozadu. Jeden balkón vedle druhého. Z přední fronty domu byl přímý výhled na moře a hrad trůnící na ostrohu, který dělí město Scarborough na jižní a severní zátoku. Nicméně přímo pod komplexem byla spousta obchodů, kaváren, restaurace a zmrzlinárna. A davy lidí. Alespoň v létě. V zimě tady bylo liduprázdno.

Policista z hlídky, která přijela na místo první, stál s kriminalisty Halem a Stewartem a informoval je.

„Výstřely podle shodných svědeckých výpovědí padly v bytě ve třetím patře. Je vidět přímo odsud, nad obchodem Fish and Chips.“ Ukázal nahoru.

Hale sledoval natažený prst. Byt jako každý jiný, balkón jako každý jiný. Žaluzie na oknech však byly stažené. Nikde žádný pohyb. Na balkóně nikdo nebyl. Caleb Hale přimhouřil oči. Na balkóně stál jen stolek a tři židle.

„Dotyčný prázdninový byt si pronajal člověk jménem Jayden White,“ pokračoval policista. „Přijel s manželkou Yasmin a dvěma malými dcerkami na dva týdny. Jak přesně jsou děti staré, pronajímatel neví. Odhaduje je tak na šest sedm let.“

„Ta rodina je tu poprvé?“ zeptal se Caleb Hale.

„Ne. Pátý rok po sobě. Vždycky v létě. Pronajímatel tvrdí, že pan White měl nějaký problém s kreditní kartou, ale zná ho natolik dobře, že přistoupil na to, aby White zaplatil až na konci dovolené bez předběžné pojistky platební karty.“

„Kde Whiteovi žijí?“

„Poblíž Sheffieldu. Pan White tam provozuje kavárnu.“

„Co o rodině říkají ostatní hosté? Jsou s nimi v kontaktu?“ Bylo důležité si udělat celkový obraz, i když Hale věděl, že taky musí rychle něco udělat. V bytě se střílelo. Jsou tam dvě malé děti.

„S ostatními se moc nestýkali, ale z dosavadních výpovědí vyplývá, že se neprojevovali nepříjemně. Tichá rodina. Zdvořilí a zdrženliví. Tak je popisuje i pronajímatel.“

„Zmínil jste se, že s kreditkou pana Whitea nebylo něco v pořádku,“ vmísil se Robert Stewart.

Policista zaváhal. „Ne přímo. Pronajímatel mi sdělil, že v předchozích letech pan White vždy uložil kreditní kartu do úschovy, ale tentokrát řekl, že má problém. Jaký problém, to neupřesnil. Takže na konci pobytu zaplatí v hotovosti. Protože s ním nikdy žádné potíže nebyly, pronajímatel souhlasil.“

„Rád bych si s pronajímatelem promluvil osobně,“ prohlásil Hale.

„Někde tady je,“ odpověděl policista a Hale si odpustil poznámku, že by bylo smysluplné toho muže zadržet.

„Je nějaká možnost spojit se s panem Whitem?“ zeptal se Stewart.

„Nebo s jeho manželkou?“

Policista rezignovaně pokrčil rameny. „V bytě je pevná linka. Několikrát jsme to zkoušeli, ale nikdo telefon nebere.“

„Jak moc je jisté, že v bytě vůbec někdo je?“ zeptal se Hale. Nahoře v bytě panovalo naprosté ticho. Takové policejní nasazení – a nakonec by se ukázalo, že střeží prázdný byt, jehož obyvatelé si šli zaplavat.

„Padly dva výstřely,“ reagoval policista. „Nezávisle na sobě to vypovědělo víc lidí. Shodli se na třetím patře. Byt Whiteových byl jediný, kde nikdo neotevřel. Ze všech ostatních jsme lidi evakuovali a byty zajistili. Když se nahoře střílelo, mohlo to být jen v tomto bytě.

„Hm,“ zamyslel se Hale. Věděl, že se lidé ohledně původu zvuků mohou někdy zmýlit. Zase pohlédl nahoru, jako by mu fasáda a balkón mohly něco prozradit. Co se děje za těmi dokonale staženými žaluziemi?

„Co teď uděláme?“ chtěl vědět Stewart.

Hale si setřel pot z čela. Bylo příšerné vedro a tady dole na promenádě nebyl kousek stínu. Toužebně pohlédl na slunečníky před barem na konci řady domů. Přál si, aby se celé tohle drama odehrálo tam, kde by mohli být všichni ve stínu. Ovšem nezdálo se, že by se někdo potil tolik jako on. Robert Stewart vypadal záviděníhodně chladný a netečný, ačkoli měl na sobě tmavošedý oblek a kravatu. Hale už si sako dávno svlékl, a přesto se pekl. Neměl si dávat whisky, dnes ráno v devět, když seděl u psacího stolu a nemyslel vlastně na nic jiného než na láhev v zamčené zásuvce vpravo dole. V tomhle vedru… Vlastně by si člověk nikdy neměl dávat panáka whisky v devět ráno. Doufal, že kolega Robert nic necítí. Stál těsně vedle něj.

Přišel k nim další policista a podával Halovi lístek. „Pane, dcera majitele zmrzlinárny, mladé děvče, má číslo mobilu paní Whiteové. Minulý týden jim hlídala děti, když si Whiteovi večer vyšli ven. Uvedla taky, že dohodnuté peníze nedostala. Paní Whiteová zrovna neměla hotovost, ale slíbila, že jí zaplatí druhý den. Ale dosud to neudělala.“

„Problém s kreditní kartou, chybějící peníze za hlídání dětí,“ poznamenal Robert Stewart. „To je zvláštní nahromadění peněžních problémů u Whiteových, že?“

„Může být,“ mínil Hale. Tohle nezní vůbec dobře. Právě při finančních problémech se bohužel často stává, že muži, zvláště otcové od rodin, úplně ztratí nervy. Vzal si lístek s číslem. „Zkusím zavolat.“ Vytáhl mobil, vyťukal číslo a nastavil hlasitost, aby Robert slyšel hovor taky. Zdá se mu to, nebo se na něj spolupracovník dívá

opravdu nějak číhavě?

Ale rozhodl se, že teď není zrovna vhodná chvíle, aby o tom přemýšlel.

Telefon vyzváněl tak dlouho, že už chtěl zavěsit, když se náhle ozval rozechvělý hlas. „Ano?“

„Paní Whiteová?“

„Ano,“ vydechla sotva slyšitelně.

„Paní Whiteová, tady je vrchní inspektor Caleb Hale z kriminální policie ve Scarborough. Jste v tuto chvíli v apartmá v Beach Chalets ve Scarborough?“

„Ano.“

„Obě vaše děti taky?“

„Ano.“

„A váš manžel?“

Yasmin Whiteová přidušeně vzlykla. „On… je tady taky…“

„Paní Whiteová, ohrožuje vás a vaše děti?“

„Ano.“

„Je váš muž ozbrojený?“

„Ano.“

Caleb Hale si znovu utřel pot z čela. Přál si, aby konečně dorazila seržantka Helen Bennettová, vyškolená policejní psycholožka. Pro rozhovor, jaký teď vede, by byla vhodnější. Ale vzala si volno, protože chtěla strávit prodloužený víkend se svou matkou, a ta žila v Saltburnu-by-the-Sea. Zavolali jí a ona slíbila, že přijede co nejdřív. Ale když s ní mluvili, byla s matkou zrovna v kavárně a musela ji nejdřív doprovodit domů. Jestli to půjde dobře, dostane se do Scarborough autem za hodinu. Většinou to ale trvalo déle, protože na silnici podél pobřeží řidiče zdržovala pomalu jedoucí vozidla.

Podle všeho bude muset tuhle situaci zvládnout sám.

„Paní Whiteová, obyvatelé domu slyšeli výstřely. Střílel váš manžel?“

„Ano.“

„Je někdo zraněný?“

„Ne. Ale…“ Ztišila hlas ještě víc. Hale se musel hodně snažit, aby jí vůbec rozuměl. „Musíte nám pomoct. Prosím vás. On je… to vůbec není on. Chce nás všechny zabít.“

„Paní Whiteová, rozhodně zachovejte klid, neztrácejte nervy. Jsme tady proto, abychom vám pomohli. Můžete mi říct, kde v bytě jste? V předním pokoji s balkónem?“

„Ne, jsem v ložnici. Okno vede dozadu na dvůr.“

„Děti jsou s vámi?“

„Ano.“

„A kde je váš muž?“

„Nevím. Asi v obýváku.“

„Můžete vy a děti byt opustit?“

„Ne. Okno je moc vysoko. Nemůžeme vyskočit.“

„Rozumím.“

Caleb Hale rukou naznačil Robertu Stewartovi, aby šel k zadní části domu. Byli tam už policisté, ale Stewart se měl o situaci přesvědčit sám. Hale cítil, jak se mu hned lehčeji dýchá, když kolega nestojí těsně vedle něj.

„Zamkla jste dveře ložnice?“

„Vytáhl klíč.“

„Můžete něco zasunout pod kliku dveří? Prádelník nebo křeslo?“ Uslyšel tichý pláč. „Ne. On by to slyšel.“

„Můžete se s dětmi dostat do koupelny? A tam se zamknout?“

„Nemůžu. Je to moc nebezpečné. Museli bychom přejít celou předsíň.“ Byla očividně úplně paralyzovaná strachem. Hale si představil, jak se někde krčí v ložnici, obě dcery tiskne k sobě, zadržuje dech a vůbec se nehýbe.

„Dostaneme vás ven. Buďte klidná.“

Cvaknutí a telefon se odmlčel. Yasmin Whiteová zavěsila. Možná slyšela, že se blíží manžel. Nebo prostě ztratila nervy.

Robert Stewart se vrátil. „Vzadu se musí obejít vjezd do podzemního parkoviště, aby se člověk dostal k zadním dveřím na dvůr. Všude jsou vysázené květiny a byty tam také mají balkóny. Ale balkón bytu Whiteových je vepředu.“

„A co vedlejší byty? Mohli bychom se z balkónů dostat k oknu jejich ložnice?“

Stewart zavrtěl hlavou. „Ne. Je to moc daleko. Jestli někoho pošleme do bytu, měli bychom to udělat seshora. Po laně ze střechy. To je podle mého názoru méně nebezpečné a mnohem realističtější.“

„Kdyby se nám aspoň podařilo dostat ven děti, tak…“

Telefon zazvonil. Na displeji se objevilo číslo paní Whiteové. Hale ho okamžitě přijal. „Paní Whiteová?“

„Tady Jayden White. Mluvil jste s mou ženou.“

„Ano. Pane White, tady vrchní inspektor Caleb Hale. Jsem rád, že voláte. Moc rád.“ Málokdy tolik toužil po Helen Bennettové. Tohle uměla prostě líp než on.

„Co jste chtěl od mé ženy?“

„Chtěl jsem vědět, jak se jí daří. A taky dětem. Oběma holčičkám.“

„Všem se daří dobře.“ Jayden White mluvil monotónním hlasem, žádné výšky a hloubky. Alespoň teď. Hale se domníval, že obvykle mluví úplně jinak. Vzbuzoval dojem člověka, který je úplně mimo. Nebo je v šokovém stavu. Zakryl sluchátko a šeptl Stewartovi.

„Potřebujeme psychologa. Ten chlap je jako v tranzu.“

„Helen je už na cestě.“

„To potrvá moc dlouho. Zkuste sehnat někoho jiného.“

Robert protočil oči. Caleb okamžitě pochopil. Musíte to zvládnout sám, šéfe.

„Pane White, můžete mi říct, co se stalo?“

„Nic se nestalo.“

„Sousedé slyšeli, že…“

„Houby slyšeli!“ White pronesl i tohle naprosto monotónně.

„Houby! Ať se starají o svý.“

„Pane White, naprosto chápu, že se o svých soukromých záležitostech nechcete bavit se sousedy. Navrhuju vám, abyste si promluvil se mnou. Jen my dva. Mezi čtyřma očima.“

„K čemu by to bylo?“

„Promluvit si je vždycky dobré. Věci se ujasní.“

„Mně nic nepomůže.“

„Jsem si jistý, že vám dokážeme pomoct.“

Nezazněla žádná námitka. Hale se zeptal: „Jste tam ještě, pane White?“

„Jsem tady.“

„Co kdybyste poslal vaši ženu a děti ven? Je krásné počasí, můžou jít na pláž. Já pak přijdu za vámi. Jenom já, nikdo jiný. V klidu si promluvíme.“

„Moje rodina z bytu neodejde.“

„Dobře. Můžu přijít já k vám?“ Dlouhé mlčení.

„Nemá to smysl,“ odmítl White nakonec. Těžce dýchal.

„Ať už máte jakýkoliv problém, najdeme nějaké východisko,“ ujišťoval ho Hale. Uvědomoval si, jak naléhavě mluví. Musí si dát pozor. Jestli bude mít Jayden White dojem, že se na něj tlačí, situace by mohla eskalovat. Lidé, kteří se s rodinou dostanou do stavu, jako je ten, co se právě odehrává nahoře v bytě, jsou vždy pod strašlivým tlakem, úplně přitlačení ke zdi.

„Pokud si to přejete,“ dodal proto. Vzpomněl si, co Helen Bennettová řekla o jednom únosci – a White je svým způsobem únosce. Dejte mu pocítit, že má na vybranou. Dejte mu prostor jednat. Netlačte ho ke zdi.

„Není žádné východisko,“ ozval White.

Tohle se mu zřejmě pevně usadilo v hlavě, zavrtalo do mysli a bude to tvrdit, ať Hale navrhne, řekne nebo se zeptá na cokoliv. Že neexistuje východisko, není žádné řešení, nic nemá smysl, je konec.

„Vím, že vás teď nepřesvědčím ničím, co řeknu,“ podotkl Hale.

„Ale věřte mi, prosím, že život ani v nejtěžších situacích nekončí. Dejte sobě, své ženě a především dětem šanci žít dál. Vy přece nejste člověk, který by něco takového udělal. Který by zastřelil manželku a děti.“

„Nemáte vůbec tušení,“ oponoval White.

Hale doufal, že nedělá chybu, ale rozhodl se nakousnout téma, které se nabízelo na základě získaných informací. „Jestli jde o finanční potíže, pane White, tak myslím…“

„Nemám finanční potíže,“ reagoval White.

„Tím lépe, takže…“

„Jsem po krk ve finanční tragédii,“ dodal. Nato hovor ukončil.

Půl minuty poté padlo několik výstřelů.

SOBOTA , 20. ČERVENCE

1

Vlak Londýnské severovýchodní dráhy vyjel z King’s Cross v Londýně přesně v devět hodin a zamířil na sever. Venku ubíhala města, vesnice, louky, lesy, pole. Země byla zalitá sluncem vrcholného léta. Na sytě modré obloze nebyl jediný mráček. Den jako dělaný pro to, aby ho člověk strávil na terase v lehátku, zajel si na kole k vodě nebo se vydal s ručníkem a košem na piknik k moři.

Xenie Pagetová vzdychla, protože věděla, že po příjezdu do Leedsu ji nic z toho nečeká. Nejen proto, že poblíž Bramhope, kde žila, nebylo ani moře, ani jezero. Zahradu a terasu ovšem měla. Bohužel také manžela, který by považoval za neodpustitelný projev nejhorší lenosti, kdyby si po téměř třech dnech nepřítomnosti dopřála ještě pár hodin v lehátku. Zatímco byla pryč, jistě se nedotkl vysavače, nezapnul pračku ani nezalil květiny. To nechává na ní. A bude očekávat, že s prací okamžitě začne.

Xenie se v sedadle opřela. Lepší bude, když si vychutná cestu. Byl to přece jen malý výlet do svobody. Potrvá dlouho, než se jí zase taková příležitost naskytne.

Kdyby jen ten chlap, který ve velkoprostorovém vagóně sedí šikmo přes uličku naproti ní, se na ni pořád nedíval. Celou dobu na ni zírá. Ať koukala z okna, hleděla na strop, upírala oči do knihy, kterou měla s sebou, nebo psala své přítelkyni Maye, u níž byla na návštěvě, zprávy na whatsapp, jakmile vzhlédla a podívala se dopředu, setkala se s jeho pohledem.

Černé oči. Velmi tmavé, velmi prázdné. Přímo hrozivé. Muž byl dost mladý, nanejvýš pětadvacet, a určitě ho nezajímá jako žena. Je jí sedmatřicet, má nadváhu, na sobě volné šaty à la hippie, jimiž

se snažila zamaskovat svou tloušťku. Jeho pohled nebyl ani trochu toužebný. Na to byl příliš strnulý.

Hrozivý.

Kdo je to a co od ní chce?

Rozhlížela se po vagóně, ale nikde nebylo volné místo, kam by si mohla přesednout. Šla na záchod a přitom se dívala po volném sedadle, ale žádné neobjevila. Vlak byl plně obsazený. Neodvažovala se vzdálit moc daleko od kufru, proto neprošla všechny vagóny až dopředu. Taky se neodvážila vzít kufr prostě s sebou. To by bylo moc nápadné. Něco jí říkalo, že by šel za ní, kdyby pochopil, že si chce sednout jinam.

Do Yorku už to není daleko. Tam přestoupí na vlak do Leedsu. Je nepravděpodobné, že by tam ten muž jel taky. A kdyby přece jen, tak si tentokrát sedne šikovně. Je bílý den, nemůže se jí nic stát. V Leedsu ji na nádraží vyzvedne její muž Jacob. Normálně by z toho velkou radost neměla, ale tentokrát byla ráda.

Zavřela knihu a dala ji do kabelky. Stejně se nedokáže soustředit. Opatrně vzhlédla. Chlap na ni upřeně zíral. Vypadal prohnaně. Číhavě. Agresivně. Vypadal jako chorý. Totálně narušený.

Zamrazilo ji. Kdyby měla víc sebevědomí, upřela by na něj taky oči, dokud by mu to nebylo trapné. Nebo by ho útočně oslovila. Ale neměla odvahu. Jako vždycky.

Pohlédla na strop a vtom uslyšela, jak žena sedící vedle ní, vyděšeně vzdychla. Xenie okamžitě pohlédla na toho chlapa.

Držel v ruce pistoli. Nečekaně.

Xenie ani na vteřinu nezapochybovala, že ji použije. A že ona je oběť.

Popadla kabelku, vyskočila a rozběhla se.

Takový hezký letní den, pomyslela si Kate, a já musím trávit hodiny v tomhle klimatizovaném vlaku!

Byla unavená a měla špatnou náladu, ale věděla, že v tomhle je nespravedlivá. Cesta do Leedsu trvala včetně přestupu v Yorku dvě a půl hodiny, takže nebude ve vlaku celý den. A víkend v Yorkshire Dales, kam jí kolegové ze Scotland Yardu darovali na rozloučenou wellnesový pobyt, není přece žádné drama, alespoň ne pro normálního člověka. Ovšem Kate byla velmi sebekritická a občas měla pocit, že není úplně normální. Neměla by se těšit na víkend v hezkém hotelu, vlastně na sobotní odpoledne a půlku neděle s dobrým jídlem, masážemi, bahenními zábaly a plátky okurky na obličeji? Na senné koupele a jiné zvláštní aplikace, které jí udělají dobře? Nic takového dosud nezažila. Obávala se, že to nesnese ani půl hodiny.

Ve čtvrtek večer uspořádala pro kolegy večírek na rozloučenou, dvě krabice sektu a raut od Caterera. Věděla, že ji v oddělení odjakživa považovali za zvláštní a přívlastky jako uzavřená, introvertní, neproniknutelná patřily ještě k těm hezčím, které o ní kolovaly. Faktem je, že dvacet let u Scotland Yardu strávila jako outsiderka a navzdory úctyhodnému počtu úspěšně vyřešených případů to dotáhla jen na hodnost detektiv seržant. Bylo běžné, že nadřízený navrhoval své spolupracovníky ke zkouškám na vyšší hodnost a povzbuzoval je, aby se přihlásili. Její nadřízený nic takového neudělal. Kate se přihlásila ke zkouškám z vlastní iniciativy, cítila se nejistá a měla dojem, že se jí ostatní vysmívají. Podle hesla Ta si o sobě ale dost myslí. Šéf ji nedoporučil. Kate si o sobě ani omylem moc nemyslela, a právě nedostatečné sebevědomí jí často vytýkali.

Uzavřený kruh. Nelogický a bez východiska.

Zhluboka vzdychla a podívala se z okna. Tenhle životní úsek má za sebou. Nový před sebou. Otázka zní, jestli se něco zlepší.

„Ve Scarborough došlo včera k hroznýmu zločinu. Příšernýmu.“ Trhla sebou a otočila se k muži vedle sebe, Colinu Blairovi. Možná je to její jediný přítel, i když slovo přátelství je skoro nadnesené. Byli vlastně takové nucené společenství dvou lidí, kteří mají problém se sociálními kontakty a příležitostně se setkávají o víkendech, aby nebyli úplně sami. Seznámili se před dvěma lety na internetové seznamce. Nijak to mezi nimi nezajiskřilo, nezačali spolu chodit, ale jejich osamělé duše přesto navázaly jakýsi vztah. Kate ani nevěděla, jestli je jí Colin opravdu sympatický. Ale aspoň mu rozuměla. A domnívala se, že u něho je to ve vztahu k ní stejné.

Dar od kolegů na rozloučenou, poukaz, byl pro dvě osoby. Kate si celou dobu říkala, jestli to od nich byl naivní, nebo zlomyslný způsob, jak jí dát jasně najevo, že je osamělá. Všeobecně se vědělo, že Kate žádné blízké vztahy nemá. Nemá přátele, a už vůbec ne partnera nebo manžela. Kde má vzít člověka, který s ní stráví víkend ve wellnesshotelu. Skutečně ji napadl jen Colin a nakonec se ho zeptala jen proto, aby kolegy překvapila. Přece jen někoho má! Potají zaplatí příplatek, aby měl Colin vlastní pokoj, ale to se nemusí nikdo dozvědět. A její kolegyně Christy McMarrowová, které předchozího večera předala na dva dny svou kočku Divošku, byla opravdu překvapená.

Tak ty fakt bereš někoho s sebou? zeptala se celá perplex.

Ano, odpověděla Kate, jednoho kamaráda. A nechala Christy stát s otevřenou pusou.

Tak má nyní na krku Colina, ale třeba se senné koupele budou líp snášet ve dvou.

Colin měl celou cestu vlakem chytrý telefon u nosu a teď očividně padl na zajímavou zprávu.

„Zločin?“ optala se Kate. „Ve Scarborough?“

„Nějaký muž postřílel svou rodinu. Manželku a dvě malé děti. Policii zavolali sousedi, kteří slyšeli výstřely. V tu chvíli ale ještě všichni žili, ten muž střílel do stropu. Tvůj nový šéf s ním potom vyjednával po telefonu.“

„Caleb Hale?“ Právě v jeho oddělení se hlásila o práci a přijali ji. Což pochopitelně nikdo v jejím okolí nechápal. Policistka Scotland Yardu, jednoho z nejznámějších policejních útvarů na světě. A jde k Severoyorkshirské policii na kriminálku do Scarborough. Na severovýchod Anglie, kde je slabá státní infrastruktura, k útvaru, který nikdo nezná. Ale co! To je fuk. Kate věděla, proč to udělala. Ona a Caleb Hale spolu vyřešili dva případy. A Caleb je možná jediný v celém policejním aparátu Velké Británie, kdo považuje Kate za geniální vyšetřovatelku.

„Ano. Vrchní inspektor Caleb Hale. Ale nedokázal tomu zabránit. Ten chlápek telefonní rozhovor náhle ukončil a bezprostředně poté obě děti a manželku zastřelil. Doslova je popravil, píše Daily Mail.“ Colin zavrtěl hlavou. „To je opravdu příšerný.“

„Zastřelil i sebe?“ zeptala se Kate. Událost to byla hrozná, ale tenhle fenomén není tak vzácný. Muži, kteří už nevidí žádný smysl svého života, cítí se rozdrcení problémy a chtějí skoncovat se životem, mají sklon vzít s sebou i svou rodinu. Taky to jsou většinou muži, kteří se jako šílení řidiči zabijí na dálnici a přitom strhnou do smrti nezúčastněné osoby. Ženy něco takového dělají velmi zřídka. Sebevraždu konají jen na sobě.

„Ne,“ reagoval Colin, „nezabil se. Píšou, že když ho zatkli, prohlásil, že chtěl zastřelit i sebe, ale nedokázal to. Páni. To je ale srab.“

„Děsivé,“ přitakala Kate, „opravdu děsivé.“

„Pro média je to samozřejmě skvělý sousto,“ mínil Colin. „Mrtvá žena. Dvě mrtvé děti. A policie stojí celou dobu před domem. Zasáhla pozdě? ptají se. Tvůj Caleb Hale asi bude mít nepříjemnosti.“ Kate přikývla. Toho se taky obávala. V případech, jako je tenhle, veřejnost potřebuje viníka. Tím je samozřejmě ten otec a manžel, ale jistě se pro něj najdou polehčující okolnosti. Mnohem lépe a dramatičtěji se dá udeřit na policii. Není problém spekulovat v jakémkoliv směru. A zpětně vyhodnocovat situaci je přirozeně mnohem snazší. Kdyby policie vtrhla do bytu a děti zemřely, strhla by se bouře kritiky. V tomhle případě Caleb Hale jako velitel zásahu očividně vsadil na vyjednávání, a přesto děti zemřely. A teď se na něj stejně snese příval kritiky. V podobných případech se vždy popírá skutečnost, již Kate považovala za smutnou, ale i výstižnou a nezměnitelnou. V životě se vyskytnou situace, kdy dobré řešení neexistuje. Je jedno, co a jak člověk udělá.

„Caleb bude muset leccos vydržet,“ pronesla. „Ale on to zvládne. Kritika a obviňování nedílně patří k jeho práci.“

Horší pro něj budou výčitky, které si bude dělat sám. Pachatel zavraždil bezbrannou rodinu ve vlastní ložnici. A on byl se svými lidmi jen pár metrů od nich a nedokázal jim pomoct. Znala ho a věděla, jak ho takové obrazy pronásledují, jak moc ho bude mučit otázka, jestli to nebylo jeho selhání. Bohužel znala i způsob, jakým reaguje na stres, krize, pochybnosti o sobě. Caleb Hale je alkoholik. Už mnoho let. Prodělal odvykací léčbu a od té doby se označuje za suchého alkoholika. Tím ale není, jak Kate věděla. Už měl recidivy. Otázkou je, jak dlouho mu to ještě bude procházet.

„Ale teď bude mít po boku tebe,“ řekl Colin. „A tak se to nemůže zvrtnout.“

Usmála se na něj. Někdy dokáže být velmi šarmantní.

Pohlédla na hodinky. Za pár minut budou v Yorku, kde musí přestoupit. Vstala.

„Půjdu ještě rychle na záchod. Pohlídáš mi věci?“

„Jasně,“ přikývl Colin.

Kate šla chodbičkou mezi červeně polstrovanými sedadly otevřeného vagónu a potom procházela vagónem s oddělenými kupé. Už byla skoro u toalety, když za sebou uslyšela kroky, rychlé kroky. Někdo běžel chodbičkou. Kate se otočila. Běžela k ní nějaká žena. Sípala, tvář měla zalitou potem, oči vytřeštěné. Když byla skoro u Kate, zakopla a udržela se na nohou jen díky tomu, že ji Kate chytla za paži a podepřela.

„Ach bože! Pomozte mi! Prosím pomozte mi!“

„Co se děje?“

„Je tam vzadu!“ ukázala žena směrem, odkud přiběhla. Kate se podívala ve směru jejího napřaženého ukazováku. Chodbička byla prázdná.

„Kdo? Uklidněte se.“

„Já nevím,“ šeptala. „Nevím, kdo to je. Má zbraň.“

Kate se už nadechla, aby jí řekla pár uklidňujících slov a zjistila, jestli ji doprovází někdo blízký nebo přítel, protože se domnívala, že je to psychotička, když se otevřely automatické dveře do vagónu. Objevil se muž a v dalším okamžiku padl těsně kolem obou výstřel.

Žena vykřikla: „Ne! Ne!“

Kate ji dosud držela za paži, ramenem rozrazila dveře toalety, strčila ženu dovnitř, vecpala se hned za ní, zavřela dveře a zasunula zástrčku. Venku padl další výstřel. Žena začala šíleně ječet.

Kate ji strčila do mrtvého úhlu za dveřmi a postavila se před ni.

Odhadla to správně. V příští chvíli prorazila kulka dveře.

„Klid, jen klid.“ Kate svírala neznámé ruku. „Jak se jmenujete?“ Žena na ni zírala s panikou v očích. „Xenie.“

„Dobře, Xenie. Já jsem Kate. Tady jsme v bezpečí. Uklidněte se.“ Další kulka proletěla dveřmi. Pachatel je nemohl trefit v rohu, kde se krčily, ale kdyby se kulka odrazila od protější stěny, nic by je nezachránilo.

Opět padly těsně po sobě dva výstřely.

Kate pohlédla na hodinky. Do Yorku zbývají ještě dvě minuty. Vlak už zpomaloval. Lidé se nahrnou do chodbiček směrem ke dveřím vagónů. Mohla jen doufat, že už výstřely slyšeli, a nikdo nevejde do chodbičky před záchodem. Může to být šílený střelec, který bez výběru střílí po všem, co se hýbe. Kate sáhla do kapsy kalhot a vzdychla, když jí došlo, že má mobil v kabelce. A ta se nachází na sedadle vedle Colina. Nemůže se s nikým spojit.

Opět třeskl výstřel. Xenie se třásla jako osika.

„Xenie, máte mobil?“

„Ztratila jsem kabelku, když jsem utíkala. Byla jsem ve vagónu skoro na konci… Nevím, kde je.“ Rozplakala se.

„Nevadí. Jen klid.“ Ale problém to byl. Jsou uvězněné ve vlakovém záchodě, před jehož dveřmi stojí chlap se zbraní. Nemůžou si zatelefonovat o pomoc. Ale vlak každou chvíli zastaví. A ostatní cestující museli výstřely slyšet. Možná už vyrozuměli policii.

Kate zabloudila pohledem ke stahovacímu oknu. Nevěděla, jestli se dá otevřít, ale stálo to za pokus. Kdyby s ním hlasitě trhala, byla by dokonalým cílem pro toho šílence za dveřmi. Trefil by ji přímo do zad. Ale musí to zkusit.

„Buďte úplně zticha,“ zašeptala Xenii. „Ať neslyší, že se posunu z rohu. Zkusím otevřít okno.“

Xenie jí prudce stiskla ruku. „Prosím ne. Zůstaňte tady. Prosím.“

„Jen otevřu okno. A pak vylezeme ven.“

Xenie se šíleně třásla, ale přikývla. Kate se skrčená jak nejvíc to šlo, posouvala k oknu. V malém prostoru to nebyly víc než dva kroky. Vlevo od ní bylo umyvadlo z oceli s malým zrcadlem. Přímo před ní záchodová mísa. Nad ním okno, přesně naproti dveřím, za nimiž stál střelec. Kate cítila, jak jí po těle vyrazil pot. Naštěstí duněla kola dost hlasitě, aby přehlušila zvuky okna. Uchopila madlo a zatáhla. Okno se nezvučně a bez velkých těžkostí posunulo dolů. Ovšem jen o kousek. Dál to nešlo.

Dovnitř proudil teplý letní vzduch. Vlahý.

Nechci umřít, pomyslela si Kate, sakra já nechci umřít.

Dívala se na úzký otevřený prostor. Sama by se jím asi protáhla, byla relativně malá a velmi hubená. Ale Xenie nemá šanci. Je při těle, a to je ještě hezká formulace. Je vyloučené ji tudy dostat ven.

Xenie viděla problém stejně. „Nenechávejte mě tu samotnou! Prosím!“

„Ovšemže ne.“ To bylo samozřejmé. Kate je policistka, i když právě ne ve službě. Ve Scotland Yardu skončila pracovní poměr před dvěma dny. A ve Scarborough začne pracovat v srpnu. Momentálně se nachází v mezičase. Přesto by v životě neopustila bezbrannou osobu a sama se dostala do bezpečí. To bylo zcela vyloučené.

V tu chvíli padl další výstřel a zároveň vlak s ječením brzd a rachotem kol zastavil na nádraží v Yorku.

Kate ucítila bolest v pravém lýtku, ostrou a pronikavou, ale jen krátce, v příští chvíli si už myslela, že si to jen namluvila. Sehnutá se vrátila ke Xenii do rohu. Ještě tam střelec je. Ještě ano.

Otevřeným oknem bylo slyšet hlášení. Do stanice vjel dunivě další vlak. Ozývalo se drnčení koleček kufrů na nástupištích. Vzdálené hlasy.

Zvuky nádraží.

„Je pořád za dveřmi,“ vydechla Xenie.

„Očividně. Ale lidé už museli něco zaregistrovat. Určitě vyrozuměli policii. Dostane nás odsud. Nebojte se.“

Napadlo ji, co teď asi dělá Colin. Není mu divné, že se tak dlouho zdržela na toaletě? Slyšel výstřely? Musí být nervózní. Tady mají přesednout, vlak do Leedsu odjíždí za necelých dvacet minut. Doufala, že nepůjde sem, aby se po ní podíval. Ocitl by se přímo před ozbrojeným pachatelem.

Xenie najednou vyděšeně vykřikla a ukázal na Katinu nohu. „Vy krvácíte!“

Kate viděla, že se jí látka džín zbarvila doruda. Skvrna se stále zvětšovala. Vzpomněla si na ostrou bolest. Zasáhl ji. Ale kupodivu to nebolelo. Šok, přemíra adrenalinu.

„Škrábla mě kulka,“ zašeptala, i když nevěděla, jak je to vážné, „to nic není.“

„Zabije nás. Ach bože, on nás zabije!“

„Tušíte, kdo to je? A proč po vás jde?“

„Nevím. Seděla jsem v posledním vagónu. On seděl přes uličku šikmo naproti mně. Celou dobu na mě zíral, bylo to strašně nepříjemné a děsivé.“

„Nikdy předtím jste ho neviděla?“

„Ne.“

„To je hodně divné.“ Existují šílení střelci. Ale ti pálí divoce kolem sebe a je jim jedno, koho zasáhnou, hlavně že je hodně obětí. Tenhle muž si ale vzal na mušku výhradně Xenii. To znamená, že je něco spojuje.

„Už nic neslyším,“ vydechla Xenie. „Uvnitř vlaku.“

Skutečně byl slyšet jen hluk z nádraží. Vlak byl podle sluchu jako po vymření.

„Myslíte, že tam ještě je?“

„Nevím. Nerada bych vystrkovala hlavu. Musí nastoupit noví cestující, to uslyšíme. Pokud ne, policie už převzala nad vlakem kontrolu.“ Xenie se trochu uvolnila. Už se tolik netřásla a dýchala klidněji.

Pak se obě lekly, na dveře někdo zabušil.

„Policie! Kdo je tam?“

Kate zadržela Xenii, která se chtěla vrhnout ke dveřím. „Detektiv seržant Kate Linvillová. A jedna cestující.“

Xenie na ni bez hlesu zírala. „Vy jste…?“

„Tady detektiv seržant Jenkins ze Severoyorkshirské policie. Můžete otevřít? Všechno máme pod kontrolou.“

„A co když je to on?“ šeptla Xenie.

„To by už takhle zkusil dřív,“ reagovala Kate. Kulhavě přešla ke dveřím. Noha ji teď začala bolet a nemohla na ni přenést váhu. Odsunula zástrčku. Uviděla muže v tmavém oblečení.

„Seržantka Linvillová?“

„Ano.“

„Je někdo zraněný?“

„Škrábla mě kulka na noze,“ oznámila Kate. „Jinak jsme obě v pořádku.“

„Tak vy jste kolegyně?“ podivil se Jenkins.

„Ano. Ale nejsem ve službě. Ocitla jsem se v této situaci náhodou.“ Rozhlédla se uličkou na obě strany. Všude byli policisté. I venku na nástupišti.

„Několik cestujících zavolalo o pomoc, že se ve vlaku střílí. Pár sekund po příjezdu vlaku jsme dorazili na pomoc železniční policii.“ Zaváhal. Kate tušila, co přijde.

„Nemáte ho?“ zeptala se.

„Ne. Ven se vyvalily davy lidí, na dva příslušníky nádražní policie to bylo moc. Snažili jsme se dostat situaci pod kontrolu, ale řada cestujících už byla pryč. Někteří jsou v nádražní budově. Jiní jsou už za horama. Museli jsme nejdřív zablokovat koleje, zajistit nádraží. Prohledat vlak.“ Utřel si čelo. „Neproběhlo to optimálně. Venku je muž se zbraní. Je na útěku. Nezasáhl svůj cíl.“

Xenie zbledla ještě víc. „A jestli to zkusí znovu?“ zašeptala. „Co budu dělat, jestli se o to pokusí zas?“

2

Detektiv seržant Paul Jenkins vypadal, že je toho na něj moc, ale snažil se vnést do celé záležitosti jasno. Seděl s Kate Linvillovou a Xenií Pagetovou v malé místnosti, kterou jim dala k dispozici nádražní stráž. Jeho spolupracovníci vyslýchali venku cestující, kteří přijeli z Londýna vlakem do Yorku. Alespoň ty, kteří tady ještě byli. Někteří využili zmatku a odešli, hlavně asi proto, aby stihli svůj přípoj a nic nenarušilo jejich plány.

Kate vystoupila z vlaku opřená o sanitáře a na nástupišti narazila na Colina, kterému se očividně ulevilo, že ji vidí živou. To Kate dojalo. Svíral její kabelku a byl natolik duchapřítomný, že vynesl ven oba jejich kufry na kolečkách.

„Díkybohu jsi v pořádku!“ zvolal. „Už jsem měl strach. Když jsi odešla na toaletu, proběhla vagónem nějaká ženská a hned za ní nějakej chlap. Vzápětí padly výstřely. Myslel jsem si… panebože…“ Nenašel slova pro to, co se mu odehrálo v nitru. Policista mu položil ruku na rameno a odvedl ho stranou. „Rád bych vám položil pár otázek,“ řekl.

„Ovšem. Ovšem!“ Colin si nic nepřál víc. Kate předpokládala, že bude prezentovat značně vyšperkovanou variantu toho, co prožil. Požádala ho, aby neodcházel z nádraží a postaral se o kufry.

Kabelku si od něj vzala. Potom jí sanitář ošetřil nohu. Skutečně ji škrábla kulka.

„Měla jste štěstí,“ poznamenal. „Hodně to krvácí, proto rána vypadá horší, než je. Vydezinfukuju vám to a obvážu. Dám vám něco na tlumení bolesti. Ale přesto byste měla ještě vyhledat doktora.“

„Ano, půjdu k lékaři,“ slíbila Kate.

Seržant Jenkins chtěl začít výslech Xenie Pagetové, ale ta začala hystericky křičet: „Bez Kate ne! Nikam bez ní nepůjdu.“ Kate jí zachránila život. Je to policistka. Xenie v ní zřejmě viděla jedinou pevnou oporu, o niž se mohla opřít ve víru toho strašného dne.

Obě nyní seděly v rozpálené místnosti. Červencové slunce pražilo oknem z jihu, na skle byl patrný prach, místnost s pořadači na kovových policích a s prázdným psacím stolem byla jako sálající pec. Nebyly tu žaluzie ani závěsy. Kate se po několika minutách cítila jako smažené vajíčko na rozpálené pánvi. To je síla. Vlak do

Leedsu odjel. Víkend s wellnes začne se zpožděním. Pokud vůbec. Nejradši by jela domů, sedla si s vychlazeným pitím na balkón a položila si nohu do výšky. A svlékla si konečně džíny s krustou zaschlé krve.

Ale detektiv seržant Jenkins musel dělat svou práci. Nikdo to nevěděl líp než ona.

Zapsal si údaje o Xenii. Xenie Pagetová. Bydliště Leeds-Bramhope, Yorkshire. Vdaná. Bezdětná. Datum narození 10. května 1982.

„Místo narození?“ zeptal se.

Xenie zaváhala. „Kirov. Rusko. Tehdy Sovětský svaz.“ Jenkins se narovnal. „Vy jste Ruska?“

„Mám britské občanství.“ Sáhla vedle sebe, jako by tam měla kabelku. Pak si uvědomila, že ji při útěku před pronásledovatelem ve vlaku ztratila. „Moje kabelka! Zůstala ve vlaku. Mám v ní doklady. Pas. Mám britský pas.“

„Nebojte se, vlak je uzavřený a moji lidé ho prohledávají. Vaše kabelka se najde, dostanete ji,“ uklidňoval ji Jenkins. Vytáhl kapesník, otřel si čelo a uvolnil si kravatu. „Páni, to je ale vedro.“

„Provdala jsem se za Brita,“ vysvětlovala Xenie, „manžel se jmenuje Jacob Paget. Proto jsem mohla zažádat o britské občanství.“

Je to pro ni důležité, velmi důležité, pomyslela si Kate. V žádném případě nechtěla vzbudit dojem, že žije v Anglii ilegálně. Kate pokládala její angličtinu za dokonalou. Když člověk věděl, že pochází z Ruska, všiml si nepatrného akcentu. Pokud to nevěděl nebo nebyl obzvlášť pozorný, nevšiml by si, že není Angličanka.

„Odkdy žijete v Anglii?“ zeptal se Jenkins.

„Od roku 2006. V červenci 2006 jsem se vdala.“

„Vy a váš muž jste se…“

„Poznali jsme se přes agenturu,“ vysvětlila Xenie. „Můj manžel chtěl ženu z Ruska. S Angličankami neměl štěstí, tak to chtěl zkusit jinak.“

„A vaše rodné jméno?“

„Xenie Petrovna Sidorova.“

Jenkins si jméno zapsal, přitom si potichu slabikoval písmena.

„Takže, paní Pagetová,“ řekl poté, „nejvíc mě pochopitelně zajímá, co se dnes událo ve vlaku. Střílel na vás ten muž. Můžete mi prosím vylíčit celou událost se všemi podrobnostmi?“

Xenie opakovala to, co už řekla Kate. Jak na ni neznámý muž

bez ustání zíral, už od nástupu do vlaku na londýnském nádraží King’ Cross.

„Bylo to hrozné. Ale široko daleko nebylo volné místo, nemohla jsem si přesednout. A potom, chvíli před Yorkem, držel najednou v ruce pistoli. Vyskočila jsem a běžela pryč. Tašku jsem nechala nad sedadlem.“ Zmlkla. „Moje cestovní taška…“

„I tu dostanete,“ uklidnil ji Jenkins.

„Šla jsem stále rychleji. V dalším vagóně jsem se odvážila ohlédnout. Šel za mnou. Zrychlila jsem. On taky.“

„Proběhli jste vlastně celý vlak?“

„Ano. Seděla jsem ve vlaku úplně vzadu. Těsně předtím, než jsem doběhla do vagónu, kde byla Kate, jsem se znovu ohlédla. Ten chlap byl asi půlku vagónu ode mě. V ruce měl pořád pistoli. Zpanikařila jsem, protože jsem věděla, že brzy dojdu na začátek vlaku, a nebudu moct dál. Rozběhla jsem se. Potom jsem potkala Kate. A on nato vystřelil.“

„Paní Pagetová, jestli jsem vám správně rozuměl, seděla jste dlouhou dobu proti tomu muži. Zíral na vás, kdykoliv jste zvedla oči, viděla jste to. Domnívám se tedy, že nám ho můžete velmi dobře popsat.“

Xenie vzdychla. „Byla jsem vystrašená a zmatená, ale… Byl dost mladý, to mi bylo nápadné. Aspoň o deset let mladší než já. Takže ne ten typ, který by se na mě díval, protože ho zajímám jako žena.“

„Tento závěr nepovažuju za zřejmý,“ ozval se Jenkins. „Ale v tomto případě opravdu neměl zájem o seznámení.“

„Ne. Chtěl mě zabít.“

„Takže myslíte, že mu bylo tak pětadvacet? Můžete popsat jeho postavu? Jakou měl barvu očí? A barvu vlasů?“

„Byl hodně vysoký. Silný. Měl husté černé vlasy. Vlnité. A účes nijaký. Vypadal zpustle.“

„Jen kvůli těm vlasům? Nebo i jinak?“

„Džíny měl vybledlé a dost vytahané. Myslím, že měl svetr. Šedivý. Flekatý.“

„A barva očí?“

„Nevím. Myslím, že tmavě hnědé. Ale je možné, že měl velké a tmavé panenky. Strnulý pohled. To vůbec není normální.“

„Musíme se pokusit sestavit s vaší pomocí identikit.“

„Ano. Ovšem. Pomůžu vám, jak nejlépe dokážu.“

„To je dobře,“ reagoval Jenkins a zamyslel se. „Říkala jste, že bydlíte v Leedsu. Jaké máte povolání?“

„Žádné. Momentálně. Jednou týdně vedu jazykový kurz pro uprchlíky, zdarma, ale jinak nic. Manžel si myslí, že nemusím pracovat.“

„Jaké povolání má váš manžel?“

„Je domovní správce. Spravuje několik domů v soukromém vlastnictví v Leedsu a okolí.“

„Chápu. Ale jistě jste dřív vykonávala nějaké povolání.“

„V Rusku jsem studovala jazyky. Asijské jazyky. Mluvím dobře čínsky a korejsky.“

„Jste zřejmě skutečný talent,“ poznamenal Jenkins. „I vaše angličtina je vynikající.“

Xenie se zarděla radostí. „Děkuju vám.“

„Studium jste ale nedokončila?“

„Ne. Moje rodina strašně zchudla. Otec pracoval ve zbrojním průmyslu, a když skončila studená válka, držel se nad vodou jen příležitostnými pracemi. Moje matka taky. Oba přišli o práci. Mám čtyři mladší sourozence, víte. Tak jsem přerušila studium, abych mohla rodinu podporovat. Pracovala jsem jako číšnice a taky uklízečka. Ale nastala chvíle, kdy jsem…“

„Ano?“

„Chtěla jsem už jen pryč ze země. Neviděla jsem tam žádnou budoucnost. Byla jsem mladá a hezká. Tak jsem se přihlásila u anglické agentury, která zprostředkovává ženy z Východu do Anglie. Viděla jsem to jako svou jedinou šanci.“

„Nemusíte se vůbec ospravedlňovat,“ namítl Jenkins laskavým tónem.

Kate se dívala na Xenii ze strany. Inteligentní žena, zřejmě ovládá několik jazyků, přesto si musela vydělávat jako číšnice a uklízečka a teď je vdaná za muže, který si nepřeje, aby pracovala. Jestlipak je proto tak tlustá? Kompenzuje si frustraci a vnitřní prázdnotu jídlem?“ Ale hned se v duchu napomenula. To jsou spekulace. Neví o Xenii tolik, aby si mohla dovolit vynášet soudy.

„Co jste dělala v Londýně?“

Xenie se na okamžik zdála zmatená. „V Londýně?“

„Ano. Dnes ráno jste nastoupila do vlaku na londýnském nádraží.“

„Ach tak. Byla jsem na návštěvě u kamarádky. Přijela jsem k ní ve čtvrtek a dnes jsem se vracela. Manžel mě měl vyzvednout na

nádraží v Leedsu.“ Najednou se vyděsila. „Panebože, já se teď tolik opozdím. Musím mu zavolat.“

„Chcete můj mobil?“ nabídla se Kate.

„Ano, prosím.“ Xenie vyskočila. „Můžu na okamžik ven?“

„Ovšem,“ přikývl Jenkins.

Xenie vyšla ze dveří s Katiným telefonem.

Jakmile byla venku, Jenkins se zeptal: „Jak hodnotíte situaci? Jako policistka?“

Kate se zamyslela. „Myslím, že v tuto chvíli je těžké učinit nějaký závěr. Ten muž ve vlaku nebyl šílený střelec, který bez rozmyslu střílí po cestujících. Měl jednoznačně spadeno na Xenii. Já se stala terčem jen proto, že jsem se s ní zabarikádovala na záchodě. To mluví pro čin vztahový – v tom smyslu, že mezi ním a Xenií musí existovat něco, co je spojuje.“

„Mohlo by to souviset s Ruskem. Myslíte, že by se mělo přezkoumat, co nám řekla o své minulosti?“

„Obávám se, že by to bylo velmi drahé a zdlouhavé vyšetřování. Především co se týká Ruska. Možná by nebylo od věci vyptat se v agentuře, která jí zprostředkovala seznámení s jejím nynějším mužem.“

„Pravděpodobně za sebou nechala dluhy. Rusové jsou pověstní drastickými metodami při nesplacených dluzích.“

„Ale byla to přece anglická agentura.“

„Přesto mohla mít obchodního partnera v Rusku, který se na zprostředkování podílel a měl slíbenou provizi.“

„Ale je to už třináct let stará historie. Vdala se v roce 2006, alespoň podle své výpovědi. Za předpokladu, že nezaplatila provizi nebo ne celou a někoho v Rusku podvedla – by přece ten někdo intervenoval mnohem dřív.“

„Možná to udělal. Ale bez úspěchu. A proto se uchýlil k drastičtější metodě.“

„To z ní jako z filmu o ruské mafii,“ poznamenala Kate. Jenkins pokrčil rameny. „Xenie Pagetová je přece rodilá Ruska.“

„Ale takové zprostředkování partnera přece nemůže stát jmění. Kdyby Jacoba Pageta před třinácti lety vyzvali, aby zaplatil, co dluží, a nyní nátlak zvýšili… Nemyslíte, že by radši zaplatil, než aby měl takové lidi neustále v patách?“

„Nevím, jaký je to člověk,“ pravil Jenkins. „Možná dle jeho názoru žádají příliš mnoho, a on se by se dal radši rozčtvrtit, než by zaplatil.“

Kate přemýšlela. „V každém případě by bylo dobré si s panem Pagetem promluvit. Aspoň mně se zdá, že je tu problém. Jestli je relevantní pro tu událost ve vlaku, to ovšem nevím.“

„Jaký problém máte na mysli?“

„Nevím, jestli můžu jít tak daleko a říct, že se Xenie svého manžela bojí. Ale ustrašená je.“

Jenkinse to překvapilo. „Z čeho soudíte? Protože si manžel nepřeje, aby pracovala?“

„To může být indicie. Jestli je pravda to, co říkala, tak je výjimečně jazykově nadaná. Jako předkladatelka nebo tlumočnice by asi byla velmi úspěšná. Proč tedy nepracuje?“

„Může mít svoje důvody. Třeba touží po dětech, možná proto je tak vystresovaná. Nevím.“

„Dobře, ale nezdá se vám, že reagovala skoro panicky, když jí náhle došlo, že nebude v Leedsu na nádraží včas?“

„Měl jsem dojem, že nechce, aby si manžel dělal starosti.“

„To je možné,“ usoudila Kate.

Xenie se vrátila a podala Kate mobil. „Mockrát děkuju,“ řekla a posadila se. Nezdálo se, že by se jí ulevilo, vypadala ještě nešťastněji než předtím. „Manžel chce vědět, kdy přijedu domů. Potrvá to ještě dlouho?“

„Ne,“ ujistil ji Jenkins. „Chápu, že chcete domů. Ale řekněte mi prosím ještě, jak se jmenuje vaše přítelkyně v Londýně. A odkud se znáte?“

„Jmenuje se Maya Priceová. Bydlela dřív v Leedsu vedle nás. Spřátelily jsme se. Před dvěma lety se odstěhovala do Londýna. Přesně řečeno do Southendu-on-Sea u Londýna. Moc ji postrádám. Občas ji jedu navštívit.“

„Proč jste byla na návštěvě ve čtvrtek a v pátek a domů se vracíte už v sobotu? Proč jste nezůstala na celý víkend?“

Xenie zaváhala. „Můj muž je rád, když jsem o víkendu doma. Abychom měli čas pro sebe.“

Kate a Jenkins si vyměnili pohledy. Katin říkal: Tak vidíte! A Jenkinsův: Co má být?

„Dobře, paní Pagetová. Nevzpomínáte si na něco, co vám v Londýně připadalo divné? Nebo dokonce na něco divného už cestou tam?“

„Divného?“

„No že jste se třeba cítila sledovaná. Ne tak přímo jako ve vlaku. Ale někdy člověk vycítí, že ho někdo pozoruje. Nebo něco jiného, čemu jste nevěnovala pozornost. Co se vám ale teď v souvislosti s dnešní události zdá zvláštní.“

Xenie se očividně snažila vzpomenout. „Ne,“ řekla nakonec. „Nic zvláštního. Absolutně nic.“

„A ten muž? Jste si jistá, že jste ho nikdy předtím neviděla?“

„Jsem si jistá.“

„A nestalo se něco v minulosti? Tady nebo v Rusku. Něco, co by vysvětlovalo, proč vás dnes někdo honil po celém vlaku a pak na vás střílel?“

„Ne,“ zavrtěla Xenie hlavou. Ale vzápětí se jí zablýsklo v očích. Kratičce. Kate to viděla, protože na Xenii upírala oči. Jenkins si toho zřejmě nevšiml.

Právě ji něco napadlo, pomyslela si Kate. Ale nechce o tom mluvit.

3

Výsledek krevní zkoušky byl jednoznačný: 0,7 promile.

Caleb Hale byl dotázán, zda si dobrovolně nechá odebrat krev. Po akci v severní zátoce, která skončila tak hrozně – mrtvá žena, dvě mrtvé děti. Pachatele našli v ložnici, seděl na zemi, nezadržitelně vzlykal a zbraň dosud držel v ruce.

„Nedokázal jsem to,“ naříkal, „nedokázal jsem to udělat.“ Tím myslel úmysl, že nakonec zastřelí i sebe.

Caleb Hale musel hodinu nato předstoupit před policejního superintendanta.

„Jak se to mohlo takhle podělat?“ řval. „Tři mrtví. Šestileté a sedmileté dítě! Panebože! Vaši lidé stáli celou dobu kolem domu, výstřely už padly, bylo zřejmé, že uvnitř nějaký šílenec ohrožuje svou rodinu. A vy… neuděláte nic. Klidně si čekáte, dokud nejsou manželka a děti doslova popraveni. Teprve potom vtrhnete do bytu!“

To bylo nespravedlivé. Caleb Hale to věděl a jeho nadřízený taky.

Ale šéf byl pod tlakem veřejnosti. Bude muset čelit vlnám rozhořčení v médiích a bylo zřejmé, že budou obrovské. Mrtvé děti! To bylo nejhorší. Taky proto, že si noviny zvýší náklad, když o tom budou psát co nejdramatičtěji.

„Pane, situace byla taková, že jsem vniknutí do bytu považoval za příliš riskantní,“ bránil se Hale. „S naprostou jistotou by to vedlo ke krveprolití.“

„Aha? A takhle snad ne?“

„Ano. Bohužel. Ale byla to jediná možnost, jak u toho muže apelovat na jeho svědomí. Předtím střelil do stropu a do zdi. Nestřílel hned na svou rodinu.“

„Takže si zaslouží pochvalu?“

„Něco to vypovídá. Zpočátku nebyl stoprocentně rozhodnutý. Naopak, ve chvíli, kdy v domě s mnoha obyvateli bezcílně střílel, riskoval, že někdo vyrozumí policii.“

„No a?“

„Myslím, že si chtěl s někým promluvit. Že hledal pomoc.“

„Ale potom se to naprosto zvrtlo. Když jste ho měl na telefonu, očividně jste řekl něco, co způsobilo, že mu ve vteřině ruplo v hlavě.“

„Já…“

Superintendant koukl na poznámku, která před ním ležela na stole. „Bylo mi řečeno, že jste se ofenzivně vyptával na jeho finanční potíže. A nato mu přeskočilo.“

„Chtěl jsem mu vysvětlit, že existuje východisko. Že se dají vyřešit i finanční problémy.“

„Jak je vidět, nepřesvědčil jste ho. Naopak, prakticky jste tím spustil to, co následovalo. Vynikající výkon, Hale!“

To bylo jedovaté. Vzteklé. Zničující.

Kdo superintendantovi prozradil průběh rozhovoru s Jaydenem Whitem? napadlo Hala. Jediný, kdo stál přímo u něj a všechno slyšel, byl Robert Stewart. Jeho nejbližší spolupracovník a důvěrník. Na druhou stranu, jestli se ho superintendant zeptal, Robert neměl jinou možnost než mu referovat podle pravdy. Ale přesto se Hale zachvěl.

„Pane, já nevím…,“ začal, ale šéf ho přerušil.

„Kde vlastně byla seržantka Bennettová?“

„Vzala si volno. Jela navštívit svou matku do Saltburnu. Vyrozuměl jsem ji a už byla na cestě zpátky do Scarborough.“

„A vy jste nedokázal Jaydena Whitea zdržovat tak dlouho, než byste ho mohl předat kompetentní spolupracovnici?“

„Ne,“ odvětil Hale.

Superintendant si ho měřil přimhouřenýma očima. „Doneslo se mi ještě něco, Hale. Totiž, že v době, kdy jste velel zásahu, jste byl zase opilý.“

Caleb Hale měl dojem, že se přeslechl. „Prosím?“

Nadřízený si rozpačitě odkašlal. „Inspektore, můžu vás ujistit, že je to cítit. Věděl jsem, že je to pravda, jakmile jste vešel do místnosti.“

„Pane, já…“

„Hergot sakra!“ superintendant udeřil pěstí do stolu. „Myslel jsem, že tohle už máme za sebou. Myslel jsem, že vy to už máte za sebou. Byl jste na odvykací léčbě a ujistil jste mě, že je všechno v pořádku. Zatraceně, táhne vám na padesát, a nedokážete to? Nedokážete sprovodit ze světa tenhle pitomej problém?“

Než bude Halovi padesát, ještě to pár let potrvá, ale mladý už rozhodně není. I když s věkem to nesouvisí. Závislost je závislost bez ohledu na věk.

„Podržel jsem vás, když šlo o to, abyste se vrátil do své staré funkce,“ pokračoval superintendant. „Věřil jsem vám. A teď slyším, že jste do toho zase spadnul. Že jste do toho už půl roku po léčbě znovu spadnul. Že pijete pravidelně a hodně. I ve službě!“

„Kdo vám to řekl?“

„To není podstatné. Podstatné je, jestli se podrobíte krevní zkoušce. Já vím, že nemusíte.“

„Pane, já…“

„Jestli odmítnete, najdu prostředky a cestu, jak vás dostanu, Hale. Jste už neúnosný. Řeknu to každému, koho potkám, a každého budu motivovat, aby mi hlásil, kdybyste zase pil. Ale když teď budete spolupracovat…“

„Tak…“

„Budete suspendován, jestli bude test na alkohol pozitivní, což předpokládám. Vaše suspendování ale budu prezentovat jako důsledek poslední akce, při níž zemřely dvě děti. Že jste byl opilý, zůstane mezi námi. Vy budete mít příležitost svůj problém vyřešit. Definitivně, jak doufám.“

„A potom?“

„Nemůžu vám nic slíbit, ale šance tu je.“

„Zůstane to mezi námi,“ vyslovil Hale hořce. „Ale existuje člověk, který by tohle téma očividně rád dostal na veřejnost.“

„V tom vám nepomůžu.“

„Chápu.“

„Souhlasíte s testem na alkohol?“

„Ano,“ pravil Hale. Vyčerpaně. Rezignovaně.

„Dobrá.“ Superintendantovi se očividně ulevilo. „Vyšetřování případu White převezme inspektor Stewart. Promluví také na tiskové konferenci, která je naplánovaná na zítra na desátou hodinu. Vy se tam prosím neukazujte.“

Robert, pomyslel si Hale. Neudivilo ho to. Ale hluboce ranilo.

Robert Stewart se konečně dostal na pozici, po níž toužil.

Tuto sobotu se spustila lavina. Tisk se předháněl. Mrtvá matka. Dvě mrtvé děti. Policie dostala včas echo, a potom nečinně stála na ulici před obytným blokem. Proč jste nic neudělali? ptal se Yorskhire Post v titulku na první straně.

Pod ním byly fotografie obětí. Yasmin Whiteová, mladá, křehce vypadající žena, velké tmavé oči, vážný výraz. Ava Whiteová, sedmiletá dcera. Sina Whiteová, šestiletá dcera. Hezké holčičky s hnědými vlasy a tmavýma očima.

Musely zemřít, protože policie příliš dlouho váhala? uváděly noviny dále. Probírala se nepřítomnost policejní psycholožky. Dokázala by zoufalého otce odradit od strašlivého činu? Potom se dostal na tapetu velitel zásahu, vrchní inspektor Caleb Hale. Na něm lpí krev dvou děvčátek. O dvě věty dál se tvrdilo, že si Hale při telefonickém hovoru s otcem rodiny počínal tak útočně a nešikovně, že způsobil eskalaci. O alkoholu ani slovo. Zatím. Caleb Hale věděl, že se to může každou chvíli změnit.

V pátek odpoledne se Hale a Stewart už nesetkali, každý byl zaměstnán něčím jiným. Caleb Hale hlavně tím, že mlčky přijímal výtky a svou profesní dráhu viděl v troskách. Teď však, v sobotu večer, měl v prázdném tichém domě pocit, že už nesnese ani hodinu bez toho, aby si promluvil s Robertem Stewartem. Musí vědět, jestli to byl on, kdo mu takhle vpadl do zad.

Než vyšel ven, pustil si záznamník. Telefon během odpoledne několikrát zvonil. Ale nevzal ho, neměl prostě chuť se s někým o celé problematické situaci bavit. Uslyšel hlas Kate Linvillové. „Ahoj, Calebe. Slyšela jsem a četla o včerejší rozšířené sebevraždě ve Scarborough. No, rozšířená sebevražda se na tuhle situaci nehodí, ten muž se nezabil. Doufám, že kvůli tomu nemáte moc velké problémy.“ Zaváhání. „V Yorkshire Post o tom nepíšou zrovna hezky. Jestli si chcete promluvit, zavolejte, kdykoliv. Jsem na mobilu. Musím absolvovat příšerný wellnessvíkend v Yorkshire Dales, dar na rozloučenou od kolegů z Yardu. Obávám se, že nejsem typ pro bahenní zábaly a podobné vymoženosti. Zato jsem měla vysloveně vzrušující cestu. Zítra to bude určitě v novinách.“ Zase krátká pauza. „Tak zatím,“ rozloučila se.

Následovaly dvě zprávy od exmanželky, ale ty si Caleb nevyslechl a hned je smazal. Samozřejmě si přečetla Yorkshire Post a chtěla se zeptat, jestli byl Caleb při policejním zásahu střízlivý. Kvůli jeho závislosti ho před lety opustila.

Caleb chvíli zvažoval, jestli má zavolat Kate. Ale pak si řekl, že rozhovor s Robertem Stewartem je důležitější. Potřebuje mít jasno. Robert bydlel v centru v malém bytě ve třetím patře domu v klidné ulici, souběžné s rušnou Victoria Road. Náhodou přijel současně s Calebem, u chodníku zaparkovali dokonce hned za sebou. Vystoupili. Robert se očividně vracel z kanceláře, měl oblek a kravatu. Vzhledem k událostem nemohl počítat s klidným víkendem. Dopoledne vedl tiskovou konferenci. Odpoledne, jak Caleb předpokládal, strávil výslechem Jaydena Whita. Vypadal unaveně.

Na okamžik se zdálo, že se rozhlíží, kudy by mohl utéct, ale potom napřímil ramena a zvedl hlavu. Vyhnout setkání se nemohl. Robert Stewart byl připravený postavit se situaci čelem.

„Detektive inspektore Stewarte,“ oslovil ho Hale formálně.

„Pane,“ reagoval Robert.

Stáli proti sobě ve večerním slunci. Ve vzduchu byl cítit teplý asfalt a voněly růže z jedné předzahrádky. Taky byla cítit slaná vůně moře. Vůně letního večera. Město bylo otřesené tragédií a všichni o ní mluvili, ale ve vlahém večerním vzduchu to nebylo patrné.

„Proč?“ zeptal se Caleb po několika vteřinách mlčení. Robert věděl, co má na mysli.

„Už je to neúnosné,“ odpověděl. A po chvilce váhání dodal:

„S vámi je to neúnosné.“

„Domníváte se, že jsem byl včera opilý? A proto jsem nebyl na výši situace?“

„Cítil jsem, že jste pil. A všiml jsem si, že vám není moc dobře. Byl jste celý zpocený a neustále jste se ohlížel po nějakém stinném místě. Vypadalo to, že sotva stojíte na nohou.“

To se dalo těžko popřít. Caleb si moc dobře pamatoval, jak ho spalovalo slunce. A ten pocit, že se mu jazyk lepí k patru. Tělesně se cítil mizerně, ale přesto si byl na sto procent jistý, že by nic neudělal jinak, kdyby se nenapil. Rozhodoval by se stejně, i kdyby byl úplně střízlivý.

„Nebylo mi dobře, to je pravda. Ale vysvětlete mi prosím, ve kterém momentě jsem kvůli tomu udělal závažnou chybu. Nebo vůbec nějakou chybu.“

„Neudělal jste žádnou chybu. Pane.“

„Ale…“

„Žádné ale. Neudělal jste chybu. Nečekal jste moc dlouho a bylo naprosto správné, že jste nejdřív vsadil na telefonické jednání, místo abyste v nejasné situaci dal povel ke vniknutí do bytu. Že ten chlap hovor přerušil a střílel, bylo tragické, ale nedalo se tomu předejít.“

„Přesto jste považoval za nutné superintendantovi ohlásit, že jsem byl opilý. Nechápu to.“

Robert se podíval na špičky svých dokonale vyleštěných bot, potom zvedl hlavu, podíval se na šéfa a vyhrkl. „Bylo to už k nevydržení. Pro mě. Vždycky jsem si toho všiml, vždycky. Láhev ve vašem psacím stole. Rychlé pití, celá vaše kancelář tím byla načichlá. I z vašeho dechu to bylo cítit. A pořád jsem se musel tvářit, že se nic neděje. Jakoby nic. Věděl jsem o něčem, co jsem měl vlastně okamžitě hlásit. Ale vám to bylo jedno. Že musím krýt něco, co jsem považoval za nepřípustné. Jak mi přitom je – na to jste se nikdy neptal.“ Caleb se při Robertově prudké řeči trochu nahrbil. Nejhorší bylo, že to nemohl popřít. Nic z toho, co Robert Stewart řekl, nebylo absurdní nebo přehnané nebo přitažené za vlasy. Vlastně ho chápal.

„Nemohl jsem…,“ začal, ale Robert ho přerušil. „Ovšemže jste nemohl. To téma neexistovalo. Oficiálně tenhle problém vůbec nebyl. Jak byste si se mnou mohl promluvit? Nevyslovená domluva byla, že já nic nevidím, neslyším, necítím. To jste si skvěle zařídil.“ Formulaci, že si to skvěle zařídil, by Caleb nepoužil. Cítil se neustále pod tlakem, neustále provinile. Vydaný závislosti všanc a někdy hluboce vystresovaný snahou skrýt svůj stav před okolím. Teď, když to konečně mohl přiznat, protože se to provalilo – jeho nadřízený o tom věděl, suspendoval ho a nic se nemuselo zastírat –, teprve viděl, jak to pro něj bylo namáhavé.

„Včerejší situace byla pro nás všechny strašná,“ pokračoval Robert.

„Ozbrojený muž, který ztrácí nervy a střílí v apartmá nad námi. Očividně se chce zabít a vzít s sebou i bezbrannou rodinu. Nakonec ženu i děti zastřelí ranou do hlavy. Za všechna léta ve službě mě málokterý případ tak vzal. Pohled na ty dvě mrtvé holčičky…“

„Já vím,“ vzdychl Caleb.

Robert na něj namířil ukazovák. „A my stojíme venku s přiopilým velitelem zásahu. Kde máme brát sílu k provedení takových zásahů, rozhodovat se ve vypjatých situacích, vydržet štvanici médií, když to celé dopadne tak jako včera? To se dá jen tehdy, když se alespoň ve službě chováme bezchybně. Když si sami nemusíme nic vyčítat.“

Caleb pomalu přikývl. Těžko mohl něco namítnout.

Přesto nakonec řekl. „Považoval bych za férovější, kdybyste si se mnou promluvil. Varoval mě. Umožnil mi nějak reagovat. Kdybyste mi všechno, co jste mi právě vyčetl, oznámil včera. Jako poslední varování. Prostě mi dal šanci.“

Robert se díval mimo něj. „Celou dobu, už celá léta jsem na tohle myslel. Ale neodvážil jsem se. Byl jste můj nadřízený. Instance, na niž jsem si netroufl.“

„No, to se teď vyřídilo. Nejsem už váš nadřízený. Uvidíme, kdo oddělení povede. Možná to budete dokonce vy.“

Robert Stewart se pokusil rychle nasadit nezúčastněný výraz.

Caleb pochopil.

„Chápu. Už tu funkci máte. Takže se to vyplatilo. Jste si jistý, že myšlenka na povýšení nehrála žádnou roli, když jste se rozhodl pozvednout morálku mužstva a osvobodit ho od rušivého elementu, totiž ode mě?“

Robert chtěl něco namítnout, ale Caleb mu nedal příležitost. Nasedl do auta, otočil klíčem, motor zařval. Možná nebyl úplně spravedlivý.

Ale i on si teď musel ulevit.

•••••

Možná se ze mě pomalu stává podivín. Toho se už dlouho bojím. V lednu mi bylo šedesát pět a dvanáct let už žiju sám. Povolání daňového poradce jsem před půl rokem pověsil na hřebík. Už jsem prostě neměl do práce chuť a dosáhl jsem věku, kdy s prací končí i jiní. Finančně jsem na tom slušně. Nemůžu si kdovíjak vyskakovat, ale na to stejně nejsem ten správný typ.

Neuvědomil jsem si však, že bez práce budu ještě mnohem osamělejší.

Chybí mi přátelé a nějaký koníček. Zvláštní, že jsem to nedokázal – získat si přátele nebo dělat něco, co by mě uspokojovalo. Byl jsem takový vždycky? Úplně bez kontaktů? Úplně bez energie?

V mladších letech ne, to vím. Ale pak došlo k té události, té strašné události. To mě vykolejilo. Ani já, ani můj život se nevrátil do starých kolejí.

Je mi pětašedesát a jsem osamělý. Když moc dlouho přemýšlím nad bilancí svého života, padnou na mě chmury. Nejlepší by bylo nějak se rozptýlit. Ale jak? Ráno vstanu, nasnídám se, a když umyju nádobí a uklidím kuchyň, říkám si, proč jsem vůbec vstával.

Mám před sebou celý den. Je jako věčnost.

Nemám žádný rozvrh. Jediný člověk, kterého pravidelně vídám, je moje uklízečka. Isla. Chodí každé úterý a dokonale vysmýčí byt. Je dost jednoduchá. Ale milá. Vlastně uklízečku nepotřebuju, času mám víc než dost, abych si uklízel sám. Ale kdybych dal Isle výpověď, nechodil by ke mně vůbec nikdo a všechno by bylo ještě strašnější.

Tak daleko to došlo – těším se na svou uklízečku.

Jsem dvanáct let rozvedený. Manželství s Alicí nepřežilo tragédii, která nás postihla. Často se říká, že osudové rány manžele spojí. My jsme příklad toho, že to tak nebývá vždycky. Bolest, pocit viny, výčitky… to všechno nás, ji i mě, pozvolna rozežíralo. A zabilo to naši lásku. Poté, co jsme se rozvedli, se Alice ani jednou neukázala, ani se neozvala. Známí mi jednou řekli, že slyšeli, že žije s nějakou ženou v Cornwallu. Jestli jsou pár nebo jen přítelkyně, nikdo neví.

Bylo pro Alici manželství se mnou tak těžké, že odmítá všechny muže? Nevím.

Myslím, že se ze mě stal velmi lítostivý člověk. Život mě nešetřil. Možná jen do čtyřicítky. Ale později se všechno zvrátilo a už nikdy to nebylo dobré.

Ale je tu ještě něco. A to mě velmi zneklidňuje. Trvá to už asi tři týdny. Cítím, že mě někdo sleduje. Víckrát jsem při pohledu z kuchyňského okna, které vede na ulici, viděl stát na protějším chodníku muže. Nic tam není, ani zastávka autobusu, ani stanoviště taxíků, nic, proč by tam měl někdo postávat. Nejdřív jsem si myslel, že na někoho čeká. Ale pak jsem si uvědomil, že zírá na náš dům. Nerozhlížel se po ulici na jednu nebo na druhou stranu, jak to člověk dělá, když na někoho čeká. Ne. Upíral oči na dům.

Druhý den jsem ho viděl zas. Pak se dva dny neobjevil a já se smál sám sobě, že jsem si myslel kdovíco. Ale další den tam zase stál. A příští taky, i přespříští. Potom zase ne, ale to už jsem si neoddechl. Protože se samozřejmě zase objevil. Stál tam a zíral.

Přemýšlel jsem, jestli mám vyjít ven a oslovit ho, ale tenhle nápad jsem zavrhl. Co bych mu řekl? „Proč tady stojíte? Díváte se na můj dům?“ Obával jsem se, že se zesměšním. Nedělal nic zakázaného. Člověk může stát na ulici a koukat. To žádný zákon nezakazuje.

Tak jsem ven nevyšel. Pozoroval jsem ho za záclonou v kuchyni. Nikdy jsem ho neviděl, ovšem na tu vzdálenost jsem nerozpoznal detaily. Jeho fyziognomie, černé vlasy, výška, široká ramena ve mně nevyvolávaly žádnou vzpomínku.

Co chce?

Asi pro to existuje nějaké nevinné vysvětlení.

Promluvím si s Islou, až v úterý přijde. Třeba ji něco napadne. Jak jsem říkal, Isla je trochu jednoduchá, ale stojí oběma nohama pevně na zemi. Nikdy se nerozčiluje.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Bez viny.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.