Sarah Pearse

SANATORIUM

Kalibr

Přeložili Libuše a Luboš Trávníčkovi

THE SANATORIUM

Copyright © Sarah Pearse Ltd 2020

Translation © Libuše a Luboš Trávníčkovi, 2021

ISBN 978-80-242-7604-5

Věnováno mé rodině

On nous apprend à vivre quand la vie est passée.

(„Učí nás žít, když je život za námi.“)

Michel de Montaigne

„Mám rád omezení. Uklidňují mě.“

Joseph Dirand

Prolog

Leden 2015

Po podlaze se válí vyházené zdravotnické vybavení: zarezlé chirurgické nástroje, rozbité láhve, dózy, potlučené opěradlo starého invalidního vozíku. U stěny se krčí roztržená matrace pošpiněná zažloutlými skvrnami po zvratcích.

Daniel Lemaitre, v rukou pevně svírající aktovku, pociťuje prudkou vlnu zhnusení: jako by čas vytlačil ducha budovy a místo něj tu zanechal cosi shnilého a chorého.

Pohybuje se chodbou rychle, kroky se na dlážděné podlaze rozléhají ozvěnou.

Nespouštěj oči ze dveří. Neohlížej se.

Jenže chátrající předměty jeho pohled stále přitahují, každý vypráví nějaký příběh. Člověk si snadno představí lidi, kteří zde pobývali a vykašlávali plíce.

Někdy si Daniel myslí, že dokonce cítí, čím tahle budova bývala – ve vzduchu stále přetrvává ostrý, štiplavý pach chemických látek z někdejších chirurgických oddělení.

V půli cesty chodbou se Daniel zastaví.

Nějaký pohyb v místnosti naproti – temná, pokřivená šmouha. Sevře se mu žaludek. Nehybně zírá, pohledem zkoumá sotva rozeznatelný obsah místnosti – hromadu papírů poházených po podlaze, pokroucené hadice jakéhosi dýchacího přístroje, polámanou kostru postele, volně visící roztřepené kurty.

Napětím mu naskakuje husí kůže, ale nic se neděje. V budově je ticho, vše zůstává nehybné.

Těžce vydechne a pokračuje v chůzi.

Neblázni, napomíná se. Jsi unavený. Moc ponocování, moc časného vstávání.

Daniel dojde ke vchodu a otevře dveře. Vítr hněvivě hučí a cloumá jimi. Sotva z nich vykročí, oslepí ho ledový náraz sněhových vloček, ale zároveň se mu uleví, že je venku.

To sanatorium ho vyvádí z míry. Třebaže ví, co se z budovy stane – načrtl každé dveře, okno i vypínač nového hotelu –, v tuto chvíli se neubrání a reaguje na její minulost, na to, čím bývala.

Exteriér není o moc lepší, pomyslí si při pohledu nahoru. Strohá, hranatá budova je samý flek od sněhu. Je zanedbaná, chátrá – balkony, sloupková zábradlí, dlouhá veranda, všechno se rozpadá, trouchniví, zahnívá. Pár oken zůstává stále neporušených, ale většinou jsou zabedněná, fasáda je posetá ošklivými dřevotřískovými deskami.

Daniel myslí na ten rozdíl oproti jeho vlastnímu domovu s výhledem na jezero ve Vevey. Moderní hranatý design je konstruován převážně ze skla, aby umožnil panoramatické výhledy na vodu. Má střešní terasu i malé úvaziště pro čluny.

Všechno navrhl on.

S touto představou se vynoří Jo, jeho manželka. Nejspíš se právě vrátila z práce, hlavu ještě plnou firemních rozpočtů a právních dokumentů, a už nahání děti, aby se daly do domácích úkolů.

Daniel si ji představuje v kuchyni, připravuje večeři, a zatímco pilně seká a krájí, kaštanové vlasy jí padají do obličeje. Bude to něco jednoduchého – těstoviny, ryba, naprudko osmažené maso se zeleninou. V domácích pracích nikdo z nich nevyniká.

To pomyšlení ho rozveselí, ale jen na chvilku. Jak přechází parkoviště, pociťuje první záchvěvy obavy ohledně cesty domů.

Sanatorium stojí na osamělém místě vysoko v horách a nikdy nebylo snadno dostupné, ani za nejlepšího počasí. Byla to záměrná volba, která měla udržet tuberkulózní pacienty dál od smogu velkých i malých měst a zároveň k nim nepouštět ostatní obyvatele.

Odlehlé umístění však znamenalo, že cesta k němu připomínala zlý sen – série ostrých serpentin proplétajících se hustým jedlovým lesem. Při jízdě nahoru dnes ráno bylo silnici samotnou sotva vidět, sněhové vločky se vrhaly na čelní sklo jako ledové bílé šipky a znemožňovaly dohlédnout dál než pár metrů dopředu.

Daniel je už téměř u auta, když se jeho noha o cosi zachytí – potrhané zbytky transparentu, napůl skryté pod sněhem. Písmo je červené, neuměle napatlané.

NON AUX TRAVAUX! NE STAVEBNÍM PRACÍM!

Daniel se rozlítí a cár transparentu zadupá do země. Minulý týden sem přišli demonstranti. Bylo jich přes padesát, nadávali, mávali mu do obličeje svými křiklavými nápisy. Nafilmovali to na mobily a sdíleli na sociálních sítích.

Byla to jen jedna z nespočetných bitev, které museli svádět, aby dovedli projekt k realizaci. Lidé prohlašovali, že chtějí pokrok, lákala je vidina franků od turistů, ale když došlo na skutečnou stavbu, tak ucukli.

Daniel věděl proč. Lidé nemají rádi vítěze.

Tohle mu kdysi řekl otec, a nelhal. Na počátku byli místní na Daniela hrdí. Uznávali jeho malé úspěchy – nákupní centrum v Sionu, obytný blok v Sierre s vyhlídkou na Rhônu –, jenže pak už to bylo příliš, že? Stal se příliš úspěšným, stal se osobností.

Daniel měl pocit, že v jejich očích už toho získal dost, ale teď chce z chamtivosti ještě víc. Je mu pouhých třiatřicet a jeho stavební firma vzkvétá – zastoupení v Sionu, Lausanne, Ženevě. Další plánované v Curychu.

Stejné to bylo s Lucasem, podnikatelem ve stavebnictví a jedním z jeho nejstarších přátel. Něco přes třicet, a už vlastní tři významné hotely.

Lidé jim zazlívali jejich úspěchy.

A tento projekt se stal hřebíčkem do rakve. Schytali všechno: internetové trolly, e-maily, dopisy. Námitky proti stavbě.

Nejdřív se pustili do něj. Na místních blozích a sociálních sítích začaly kolovat zvěsti, že firma zápasí o přežití. Pak se vrhli na Lucase. Podobné historky, historky, které mohl klidně pustit z hlavy, ale jedna konkrétní se uchytila.

Tohle Daniela trápilo, víc než byl ochotný připustit.

Tvrzení o úplatcích. O podplácení.

Daniel se pokusil o tom s Lucasem promluvit, ale přítel rozhovor utnul. Tahle myšlenka na něj dotírá, trápí ho, jako tolik věcí na celém projektu, ale přinutí se ji zapudit. Musí to pustit z hlavy. Soustředit se na konečný výsledek. Tenhle hotel upevní jeho reputaci. Lucasův elán a jeho lpění na detailu poháněly Daniela k ohromně ambicióznímu návrhu, k cíli, který považoval za nemožný.

Daniel dojde k autu. Na čelním skle leží silná vrstva čerstvého sněhu; na stěrače je to příliš. Musí sníh seškrabat.

Ale jak sahá do kapsy pro klíče, něčeho si všimne.

Vedle přední pneumatiky leží nějaký náramek.

Skloní se a zvedne ho. Je tenký a vyrobený z mědi. Daniel ho otočí mezi prsty. Na vnitřní straně rozezná vyrytou řadu čísel… nějaké datum?

Daniel svraští čelo. To musí patřit někomu, kdo tu byl dnes! Jinak by to už pokryl sníh.

Ale co dělali tak blízko jeho auta?

Hlavou se mu mihnou představy protestujících odpůrců, jejich rozzlobené, pošklebující se tváře.

Nemohli to být oni?

Daniel se dlouze, zhluboka nadechne, ale když strká náramek do kapsy, zachytí záblesk čehosi: nějaký pohyb za sněhovým valem, který se vytvořil u zdi parkoviště.

Mlhavý obrys.

Dlaň, v níž svírá přívěsek na klíče, má zpocenou. Silně ho stiskne, aby otevřel zavazadlový prostor, a když zvedne oči, ztuhne.

Mezi ním a autem stojí nějaká postava.

Daniel zírá, krátce ochromený, jeho mozek se zběsile snaží zpracovat, co vidí – jak se k němu mohl někdo přiblížit tak rychle, že si ho nevšiml?

Postava je oblečená v černém. Něco jí zakrývá obličej.

Podobá se to plynové masce; stejný základní tvar, ale vpředu chybí filtr. Místo něj je tam tlustá gumová trubice od úst k nosu. Nějaký konektor. Trubice je žebrovaná, černá; chvěje se, jak postava přešlapuje.

Účinek je děsivý. Zrůdný. Cosi vytaženého z nejtemnějších hlubin nevědomí.

Mysli, nabádá se, mysli. Jeho mozek začíná chrlit možnosti, způsoby, jak z tohohle udělat něco neškodného, prostého nebezpečí. Je to nějaká vylomenina, nic víc: některý z těch protestujících se ho pokouší vystrašit.

Pak postava vykročí k němu. Přesný, kontrolovaný pohyb.

Daniel vidí jen odpudivý zvětšený detail černé gumy natažené přes obličej. Žebrování trubice. Pak uslyší dýchání; podivný vlhký zvuk nasávání vycházející z masky. Plynulé výdechy.

Srdce mu buší do hrudníku.

„Co je tohle?“ říká Daniel a slyší ve svém hlase strach. Chvění, které se snaží potlačit. „Kdo jste? Co to zkoušíte dělat?“ Po tváři mu stékají kapky. Je to sníh, který taje na rozpálené kůži, nebo pot? Neví.

No tak, říká si. Ovládni se. Je to nějaký pitomec, co tady šaškuje.

Prostě kolem něj projdi a nasedni do auta.

O krok dál, z nového úhlu, si všimne dalšího auta. Auta, které tam nebylo, když přijel. Černý pick-up. Nissan.

Tak dělej, Danieli. Pohni!

Jenže jeho tělo je ztuhlé, odmítá se pohnout. Daniel nedokáže nic jiného než poslouchat ten podivný zvuk dýchání ozývající se z masky. Teď je hlasitější, rychlejší, namáhavější.

Jemné nasání, pak pronikavé hvízdnutí.

Znovu a znovu.

Postava potácivě pokročí blíž, v ruce cosi drží. Nůž? Daniel to nepozná. Skoro celý předmět zakrývají tlusté rukavice.

Jdi, jdi.

Podaří se mu pohnout se kupředu, jeden krok, pak druhý, ale strachem mu ztuhnou svaly. Klopýtne ve sněhu, pravá noha mu podklouzne. Ve chvíli, kdy se napřímí, je pozdě: ruka v rukavici se mu přitiskne na ústa. Daniel cítí zatuchlou plesnivost rukavice, ale také masky – zvláštní, jakoby připálený pach gumy smísený ještě s něčím.

S něčím dobře známým.

Ale dřív než jeho mozek dokáže určit spojitost, něco mu pronikne do stehna. Ostrá bolest. Myšlenky se mu rozběhnou, pak se mysl ztiší.

Ztiší se natolik, že v několika vteřinách upadne do prázdna.

Tisková zpráva – embargo do půlnoci

5. března 2018

Le Sommet

Hauts de Plumachit

Crans-Montana 3963

Valais

Švýcarsko

VE ŠVÝCARSKÉM TURISTICKÉM STŘEDISKU

CRANS-MONTANA SE PŘIPRAVUJE OTEVŘENÍ

PĚTIHVĚZDIČKOVÉHO HOTELU

Le Sommet, duchovní dítě švýcarského stavebního investora Lucase Carona, se nachází na slunné horské planině nad Crans-Montanou vysoko ve Švýcarských Alpách.

Jedno z nejstarších tamních sanatorií je po osmi letech rozsáhlého plánování a stavebních prací připraveno k opětovnému otevření v podobě luxusního hotelu.

Hlavní budovu navrhl koncem devatenáctého století Caronův pradědeček Pierre. Sanatorium bylo světoznámým střediskem pro léčbu tuberkulózy, dokud si příchod antibiotik nevynutil diverzifikaci jeho aktivit.

Později sanatorium získalo za svou inovativní architekturu mezinárodní uznání a Caronovi staršímu byla v roce 1942 udělena prestižní Švýcarská cena za umění. Kombinaci čistých linií se širokými panoramatickými okny, plochými střechami a nezdobenými geometrickými tvary popsal jeden z porotců jako „průlomovou – záměrně navrženou tak, aby budova plnila funkci nemocnice a zároveň vytvářela souvislý přechod mezi interiérem a okolní krajinou“.

„Nastal čas, abychom této budově vdechli nový život,“ prohlásil Lucas Caron. „Byli jsme přesvědčení, že se správnou vizí můžeme vytvořit citlivě rekonstruovaný hotel, který vzdá hold své bohaté minulosti.“

Pod vedením švýcarské stavební firmy Lemaitre SA byl sestaven tým, který provedl rekonstrukci budovy a přidal k ní supermoderní bazénový komplex a kongresové centrum.

Decentně modernizovaný Le Sommet inovativně využívá místní přírodní materiály, jako je dřevo, břidlice a kámen. Elegantní moderní interiéry hotelu budou nejen evokovat mocnou konfiguraci okolního terénu, ale také čerpat z minulosti budovy, aby se vytvořil nový narativ.

„Stane se z toho bezpochyby jeden z největších klenotů mezi nejlepšími zimními středisky na světě,“ prohlásil Philippe Volkem, výkonný ředitel agentury Valais Tourism.

Pro tiskové informace kontaktujte prosím Leman, PR, Lausanne.

Pro všeobecné informace a rezervace navštivte prosím www.lesommetcransmontana.ch.

1

Leden 2020

Den první

Lanová dráha z údolního města Sierre do Crans-Montany vytváří na úbočí hory téměř dokonalou vertikální čáru.

Trasa dlouhá přes čtyři kilometry se prořezává zasněženými vinicemi, městečky Venthône, Chermignon, Mollens, Randogne a Bluche a za pouhých dvanáct minut dopraví cestující o více než devět set metrů výš.

Mimo sezonu bývá kabinová lanovka obvykle poloprázdná. Většina lidí vyjede nahoru autem nebo autobusem. Ovšem dnes, kdy jsou silnice kvůli silnému provozu téměř neprůjezdné, praská ve švech.

Elin Warnerová stojí v levé části přecpané kabiny a všechno plně vnímá: obří vločky usazující se na oknech, podlahu pokrytou sněhovou břečkou, na které se vrší zavazadla, vyčouhlé puberťáky strkající se ve dveřích.

Bezděčně zpevní ramena. Už zapomněla, jaká může být mládež tohoto věku: sobecká, nevnímající nikoho jiného než sebe.

O tvář jí zavadí promočený rukáv. Cítí vlhko, cigarety, smažené jídlo, ostrou pižmovou a citrusovou vůni laciné vody po holení. Pak následuje chraplavý kašel. Smích.

Dveřmi se prodírá skupina hlasitě hovořících mužů s vyboulenými sportovními taškami značky North Face na ramenou. Rodinu stojící vedle ní natlačí dál do kabiny. Do Elin. O paži se jí otře cizí ruka, na krku pocítí horký pivní dech.

Zmocní se jí panika. Srdce zběsile bije, tluče do hrudního koše.

Skončí to vůbec někdy?

Od Haylerova případu už uplynul rok, a ona na něj stále myslí, stále se jí vrací ve snu. V noci se budí, povlečení promočené potem, v hlavě živý sen: ruka tisknoucí její hrdlo, mokré stěny se kolem ní stahují, uzavírají.

Potom slaná voda; pění a šplíchá jí na ústa, na nos…

Ovládni to, nabádá se a nutí se číst čmáranice na stěně lanovky.

Nedopusť, aby to ovládlo tebe.

Oči jí tančí po písmenech nadrápaných na kovu zdola nahoru:

Michel 2010

PUSA XXX

HELENE α RIC 2016

Sleduje slova nahoru k oknu, poleká se. Její odraz… ten pohled bolí. Je hubená. Příliš hubená.

Jako by ji někdo vydlabal, vyřezal z ní samotné její jádro. Lícní kosti má ostré jako nože, šikmé modrošedé oči širší, nápadnější. A k příjemnějšímu vzezření nepřispívá ani rozcuchaný chumáč vybledlých plavých vlasů, ani šmouha jizvy na horním rtu.

Od matčiny smrti neustále cvičí. Desetikilometrové běhy. Pilates. Činky. Jízda na kole po pobřežní silnici mezi Torquay a Exeterem za prudkého větru a deště.

Přehání, jenže neví, jak s tím přestat, i když by měla. Nic jiného nepomáhá; je to jediná taktika k zahnání toho, co má v hlavě.

Elin se odvrátí. Na šíji jí vyráží pot. Pohlédne na Willa a pokouší se soustředit na jeho obličej, na důvěrně známý stín strniště na bradě, na nezkrotitelné tmavě plavé chomáče jeho vlasů. „Wille, je mi horko…“

Will svraští tvář. Elin vidí v tom úzkostném obličeji plán budoucích vrásek, hvězdici čar kolem očí, lehké rýhy na čele.

„Je ti dobře?“

Elin zavrtí hlavou, do očí se jí derou slzy. „Není mi dobře.“

Will přitlumí hlas. „Kvůli tomuhle, nebo…“

Elin ví, co chce říct: Isaacovi. Kvůli obojímu; on, ta panika… je to propletené, propojené.

„Nevím.“ Svírá se jí hrdlo. „Víš, pořád o tom přemýšlím, to pozvání, tak zčistajasna. Jet sem bylo možná špatné rozhodnutí. Měla jsem si to víc promyslet, nebo si s ním aspoň pořádně promluvit, než jsme ho nechali udělat rezervaci.“

„Pořád ještě není pozdě. Pořád ještě se můžeme vrátit. Řekneme, že jsem měl problémy v práci.“ Will se usmívá a ukazováčkem si postrkuje brýle na nose. „Mohlo by to vejít do dějin jako nejkratší dovolená všech dob, ale co má být?“

Elin se přinutí jeho úsměv opětovat, kontrast mezi dřívějškem a současností v ní však vyvolá bolestný pocit devastace. Jak lehce to Will přijímá: nový normální stav.

Je to pravý opak oproti době jejich prvního setkání. Tehdy byla na vrcholu; takhle to vidí dnes. Na vrcholu svého života krátce po třicítce.

Právě si koupila svůj první byt poblíž pláže, poslední patro staré viktoriánské vily. Malý a elegantní, s vysokými stropy a výhledem na kousek moře.

V práci se všechno vyvíjelo hladce – dokončila velký případ a povýšili ji na detektiva seržanta – a matka dobře reagovala na první kolo chemoterapie. Myslela si, že největší žal po Samovi už překonala, že se s tím vyrovnává, ale teď…

Její život se smrskl. Omezil se a stal se něčím k nepoznání odlišným od toho, jaký byl před pár lety.

Dveře kabiny se teď zavírají, skleněné panely se posouvají k sobě.

Lanovka sebou trhne, míří ze stanice vzhůru a zrychluje.

Elin zavírá oči, ale tím se vše jen zhorší. Každý zvuk a každý otřes se za očními víčky zesilují.

Otevře oči a vidí míhající se krajinu: rozmazané šmouhy zasněžených vinic, horských chat, obchodů.

Hlava se jí motá. „Chci ven.“

„Cože?“ Will se otáčí. Snaží se to skrýt, ale ona slyší v jeho hlase frustraci.

„Potřebuju ven.“

Lanovka vjede to tunelu. Všichni se vnoří do tmy a nějaká žena zavýskne.

Elin se nadechne, zvolna, důkladně, přesto cítí, jak to přichází – pocit bezprostředně hrozící zkázy. Náhle má pocit, že se v ní krev sotva pohybuje a proudí všemi směry zároveň.

Další dechy. Pomalejší, jak se naučila. Nádech na čtyři, zádrž, pak výdech na sedm.

Tohle nestačí. Stahuje se jí hrdlo. Dýchá teď mělce, rychle. Plíce bojují, zoufale se snaží vtáhnout kyslík.

„Inhalátor,“ naléhá na ni Will. „Kde je?“

Elin zašátrá v kapse, vytáhne ho a zmáčkne: dobrá. Stlačí znovu, pocítí, jak proud plynu zasáhne zadní stranu hrdla a dorazí k průdušnici.

Za několik minut se dech ustálí.

Jenže sotva se jí hlava vyčistí, vynoří se oni, v její představě.

Její bratři. Isaac. Sam.

Jejich obraz, neustále se vrací.

Elin vidí hebké dětské obličeje, poseté pihami. Stejné široce posazené modré oči, ale zatímco Isaacovy jsou chladné, zneklidňující svou intenzitou, Samovy srší energií, mají jiskru, která lidi přitahuje.

Elin zamrká, neschopná přestat myslet na to, jak tyhle oči viděla naposledy – prázdné, bez života, ta jiskra… zhaslá.

Otočí se k oknu, ale nedokáže se zbavit obrazů ze své minulosti: Isaac, usmívající se na ni; ten důvěrně známý drzý úsměv. Zvedá ruce, ale pět roztažených prstů pokrývá krev.

Elin natahuje ruku, ale nedosáhne k němu. Nikdy.

2

Na vrcholu lanové dráhy čeká na malém parkovišti hotelový minibus. Je elegantně tmavošedý, kouřově zabarvená okna má pocákaná sněhem.

V levé dolní části dveří je vyleptán stříbrný název hotelu: le sommet.Malým písmem, decentně, stylizovaně.

Elin si dopřeje svůj první záchvěv pocitu vzrušení. Až do této chvíle se v rozhovorech s přáteli vyjadřovala o hotelu lhostejně a přezíravě:

Snobský.

Spíš styl než podstata.

Popravdě, odlepila pečlivě Isaacův nalepovací lísteček, s potěšením přejela prsty po matné kartonové obálce neposkvrněné brožury pod ním a vychutnávala si novost každé minimalistické stránky.

Pocítila tehdy cosi zvláštního, neznámou směs vzrušení a závisti, tušení, že jí uniklo něco nedefinovatelného, něco, o čem si ani nebyla vědoma, že to chce.

Will, na rozdíl od ní, neskrýval nadšení, rozplýval se nad architekturou, nad designem. Důkladně prošel stránky, pak rovnou sedl k internetu, aby si zjistil víc.

Téhož večera při pikantním jehněčím karí ještě citoval podrobnosti o designu interiérů: „ovlivněn Josephem Dirandem“… „nový druh minimalismu, ve kterém se ozývá historie budovy“… „vytváří narativ“.

Vždycky ji udivovala Willova schopnost absorbovat takové složité detaily a fakta. Nějak jí to pomáhá cítit se v bezpečí, bez obav – s jistotou, že on všechno ví.

„Slečna Warnerová… pan Riley?“

Elin se otočí. Blíží se k nim vysoký šlachovitý muž. Na sobě má šedou flísovou bundu označenou stejným stříbrným písmem.

le sommet

„To jsme my.“ Will se usměje. Neohrabané šmátrání, kdy se muž natáhne pro její kufřík ve stejnou chvíli jako Will, který vzápětí ustoupí.

„Cesta dobrá?“ zeptá se řidič. „Odkud přijíždíte?“ Pobere zavazadla a naloží je do zadní části minibusu.

Elin pohlédne na Willa, aby zaplnil pauzy. Taková nezávazná konverzace je pro ni namáhavá.

„Z jižního Devonu. Letělo nám to na minutu… to se nestane skoro nikdy. Říkal jsem Elin, že aerolinka easyJet je tak skvělá, protože je přesná jako švýcarské hodinky.“ Will se usměje – ale zvedá obočí a jeho tmavé oči vypadají posmutněle. „Sakra, to zní jako klišé, co?“

Muž se rozesměje. Tohle je Willův modus operandi s cizími lidmi – neutralizovat je směsí čirého entuziasmu a sebeshazování. Lidi to vždy odzbrojí, pak okouzlí. Will vytváří takové chvíle… lehce. Ale právě tohle, pomyslí si Elin postávající za ním, ji na něm hned od začátku zaujalo – takhle on přece dělá všechno, ne snad?

Lehce.

Pro něj není nic nepřekonatelné. Není v tom žádné chvástání, takhle prostě pracuje jeho mysl – rychle rozloží každou záležitost na logické, zvládnutelné části. Soupis, trochu pátrání, pár telefonátů – odpovědi nalezeny, problém vyřešen. Pro ni se i snadné všední záležitosti stávají čímsi, co jí působí muka, jež nakonec narostou do nezvládnutelných rozměrů.

Vezměme si tuto cestu: stresovala se kvůli letu – blízkost jiných lidí na letišti a v letadle, možné turbulence, případná zpoždění.

Dokonce i balení ji obtěžovalo. Nešlo jen o skutečnost, že si potřebuje nakoupit nové věci, šlo o problémy s tím, co by měla koupit – jaké eventuality ohledně počasí vzít v úvahu, které nejvhodnější značky oblečení zvolit.

Nakonec má tedy všechno zbrusu nové, a také to tak působí. Sjede prstem po kalhotách dolů a zastrčí nášivku, která kouše a kterou chtěla doma odstranit. Will své věci prostě naházel do tašky. Netrvalo mu to ani patnáct minut, ale on přesto nějak dokáže vypadat, jako by sem patřil: ochozené turistické boty, černá značková zimní bunda Patagonia, přesně správně obnošené kalhoty North Face.

Jejich odlišnosti se přesto jaksi navzájem doplňují. Will ji i její vrtochy přijímá a Elin si velmi dobře uvědomuje, že tohle by každý neudělal. Je za to vděčná.

Řidič rozmáchlým lehkým gestem odsune dveře. Elin se vyškrábe dovnitř a úkosem pohlédne dozadu.

Jedna rodina z lanovky už je tady: dvě puberťačky s lesklými vlasy a skloněnými hlavami sledují cosi na tabletu. Matka třímá nějaký časopis. Otec, s palcem na displeji, projíždí zprávy.

Elin a Will se usazují na prostřední dvě sedadla. „Už je to lepší?“ ptá se tiše Will.

Je: čistá kožená sedadla, žádné nenadálé, hlučné hlasy. A nejlepší ze všeho, výrazná absence těsně namačkaných navlhlých těl.

Vůz se pomalu rozjíždí. Odbočuje vpravo a poskakuje po nerovném terénu ven z parkoviště.

Pomalou jízdou dorazí k rozcestí. Řidič volí odbočku vpravo, stěrače čelního skla rychle odstraňují padající sníh.

Všechno je dobré, dokud nedojedou do první zatáčky. Minibus se jedním rychlým sklouznutím zhoupne do protisměru.

Když se opět s trhnutím srovná, Elin ztuhne.

Cestu už nelemují sníh či stromy, dokonce ani pruh travnaté krajnice. Místo toho silnice přiléhá k samotnému okraji hory a mezi Elin a závratným spádem do hlubokého údolí se nachází jen tenké kovové svodidlo.

Elin vnímá, jak Will vedle ní strnul, a ví přesně, co teď udělá: pokusí se svůj stísněný pocit zakrýt smíchem a tichým hvízdnutím. „Krucinál, kdybych tudy jel v noci, velký šance bych si nedával.“

„Nemáte na vybranou. Tohle je jediná cesta, jak se dostat k hotelu.“ Řidič na ně letmo pohlédne do zpětného zrcátka. „Některý lidi to odradí, radši sem nejedou.“

„Fakticky?“ Will jí položí ruku na koleno, příliš silně stiskne a znovu se nuceně zasměje.

Řidič přikývne. „Na internetu jsou k tomu diskusní fóra. Mladý dávají videa na YouTube, filmujou se, jak s řevem projíždějí těma serpentinama. Pohledem kamery to vypadá ještě hůř. Vystrčí mobil z okna, namíří ho přes okraj, do propasti…“ Jeho slova utichají, jak pozorně sleduje cestu před sebou. „Tohle je nejhorší část. Jakmile to bude za náma…“

Elin zvedne oči a rázem se jí stáhne žaludek. Silnice se ještě víc zúžila, nyní se na ni mikrobus sotva vejde. Vozovka je špinavě šedobílá, místy se na ní leskne led. Přinutí se hledět přímo před sebe, k rozeklaným zasněženým štítům na obzoru.

Za pár minut je po všem. Jak se cesta rozšíří, Willovo sevření na její noze povolí. Will si nervózně pohrává s mobilem a začíná fotografovat přes okno, čelo svraštělé soustředěním.

Elin se usměje, dojatá tím, jakou péči tomu Will věnuje. Na tento okamžik celou dobu čekal – pohledy na krajinu, první zahlédnutí hotelu. Elin ví, že s těmito snímky si později bude pohrávat v notebooku. Bude je kritizovat. Některé vylepšovat. Bude je sdílet se svými rádoby uměleckými přáteli.

„Jak dlouho v tom hotelu pracujete?“ ptá se Will, když se otočí zpátky.

„Něco přes rok.“

„Líbí se vám to?“

„Na tý budově je něco, historie, vleze vám to do hlavy.“

„Vyhledala jsem si to v počítači,“ zamumlá Elin. „Nemohla jsem uvěřit, kolik pacientů skutečně –“

„O tom bych moc nepřemejšlel,“ utne ji řidič. „Když se budete hrabat v minulosti, zvlášť tady, tak se zblázníte. Když půjdete do podrobností o tom, co se dělo…“ Pokrčí rameny.

Elin sáhne pro svou láhev s vodou. Jeho slova jí znějí v duchu ozvěnou: vleze vám to do hlavy.

Už se stalo, pomyslí si a představí si tu brožuru a fotografie na internetu.

Le Sommet.

Zbývá už jen pár kilometrů.

3

Adele Bourgová zastrčí mobil zpátky do kapsy a protáhne vysavač dveřmi pokoje 301.

Ne že by se mu skutečně říkalo 301. Na to si je Le Sommet příliš… vědom svých kvalit.

Odmítli skoro všechna alpská klišé: umělé kožešiny navozující dojem salaše i „tradiční“ pokrmy – a zahrnovalo to také odstranění nudného zvyku označovat pokoje čísly.

Místo toho je tento pokoj, stejně jako ostatní, pojmenován po jednom z vrcholků protějšího horského hřebene.

Bella Tola.

Adele ho teď vidí. Za širokými okny jeho rozeklaný štít proráží oblohu. Ten pohled ji zabolí. Byl to jeden z jejích posledních výstupů, než otěhotněla. V srpnu 2015.

Pamatuje si všechno: slunce, obloha bez mráčku. Neonové sluneční brýle. Lezecký úvaz zadírající se do stehen. Šedá skála, pod prsty chladná. Vysoko nad ní Estelliny opálené nohy, zkroucené do nemožné pozice.

Syn Gabriel, nyní tříletý, se narodil v červnu následujícího roku, jako důsledek krátké aférky se Stéphanem, spolužákem z vysoké a milovníkem hor, o jednom víkendu v Chamonix. Pak všechno skončilo – lezení, túry, studium ekonomie, celonoční pařby s přáteli.

Adele svého syna miluje z celého srdce, ale někdy usilovně vzpomíná na to, jaká byla dřív. Jak vypadal její život předtím, než byl dekonstruován a znovu složen do něčeho úplně jiného.

Zodpovědnosti. Starosti. Poslední upomínky hromadící se na jejím psacím stole. Tahle práce, všední rytmus jejích dnů – vyměňování prostěradel, vytírání podlah, vysávání smetí po jiných lidech.

Adele těžce polkne, skloní se, aby zapojila vysavač do zásuvky ve zdi. Napřímí se a rozhlédne se kolem. Tady to dlouho trvat nebude, pomyslí si, když vyhodnotí, co hosté napáchali.

Tohle má Adele ráda, kalkulaci požadovaného času a námahy. Je to dovednost, jediná část pracovního procesu, která od ní vyžaduje zapojení mozku.

Očima přelétne po minimalistickém zařízení: postel, nízká křesla, na levé stěně abstraktní spirály vydávané za malby, kašmírové plédy tlumených odstínů.

Není to špatné, pomyslí si.

Tihle lidé byli čistotní. Zacházeli se vším opatrně. Postel jen trochu uválená; složitě poskládané plédy v nohou postele stále nedotčené.

Jediný viditelný nepořádek představují šálky s nedopitou kávou na nočních stolcích, černá bunda pohozená na křesle v koutě. Pečlivě zkoumá nášivku na nadloktí. Moncler. Tohle je nejmíň za tři tisíce franků.

Adele si vždycky myslela, že podobná ledabylost – pohodit takovou bundu na křeslo – souvisí pouze s bohatstvím. Stejné to bylo s pokoji. Většina hostů zřejmě vůbec nevnímala detaily a složitosti, které je pozvedaly na vyšší úroveň – designový nábytek, mramorové koupelny, ručně tkané koberce s dlouhým vlasem.

Neustále se musela vypořádávat s bezohledným nepořádkem – potřísněnými prostěradly, lepkavým jídlem zadupaným do koberců. Adele si v duchu vybaví slizký zkrabacený kondom, který minulý týden vylovila za záchodu.

To pomyšlení je nepříjemné, jako by se řízla. Adele ho potlačí, strčí do uší sluchátka. Při práci vždycky poslouchá hudbu; úkol sladí s rytmem.

Na jejím oblíbeném seznamu je hardrock staré školy, heavy metal. Guns N‘ Roses, Slash, Metallica.

Chystá se to zapnout, pak se zarazí, všimne si změny venku. Lehce potemnělá obloha, velice typická olověná šeď, která předchází silnému sněžení – zlověstnému ve své jednotvárnosti. Sníh už vytrvale padá, kolem venkovních hotelových ukazatelů se tvoří závěje, stejně jako kolem zaparkovaných aut.

V hrudi ji začínají bodat šipečky úzkosti. Jestliže se sněhová bouře zhorší, mohla by mít problém dostat se domů. Jiný večer by to nevadilo – paní, která jí hlídá Gabriela, je flexibilní, ale dneska chlapec odchází na týden do střídavé péče otce.

Potřebuje se vrátit včas, aby se rozloučila – rozloučila slovy, která jí vždy váznou v hrdle, zatímco Stéphane s netečným obličejem přihlíží a už drží Gabriela za ručičku.

Při jeho odchodu se jí pokaždé zmocňuje temný, iracionální strach – že se třeba nevrátí, že se možná nebude chtít vrátit, třeba se nakonec může rozhodnout zůstat u Stéphana.

Adele teď ten strach vidí, odráží se v zrcadle. Tmavé vlasy vyčesané vzadu do ohonu odhalují přepadlý obličej s mandlovýma očima zúženýma obavami. Odvrátí se. Vidět se takhle – nejasně, zkresleně – je jako nahlížet do nejtemnějších míst vlastní duše.

Znovu letmo mrkne na mobil, chystá se pustit hudbu, když si koutkem oka všimne čehosi na zábradlí.

Kousku něčeho lesklého ve sněhu.

Adele otevře dveře, je zvědavá.

Do pokoje vnikne mrazivý vzduch s drobnými vločkami sněhu navátého větrem. Přejde k zábradlí a zvedne to.

Náramek.

Převrací ho mezi prsty a vidí, že je z mědi, podobný náramkům, jaké nosívají lidé s artritidou. Na vnitřní straně drobná čísla. Vyrytá.

Musí patřit některému z hostů. Položí ho na noční stolek, aby jim padl do očí, až přijdou.

Adele se vrací do pokoje, zavírá za sebou dveře. Náramek pokládá na nejbližší stolek a znovu kradmo pohlédne na tu chumelenici, na rostoucí závěje kolem balkonu.

Jestli se opozdí, Stéphane na ni čekat nebude. Adele najde jen tichý byt a prázdnotu, která ji bude sužovat, dokud se Gabriel nevrátí.

4

„Elin, tak půjdeš…?“ Willovo poslední slovo zaniká v třepotání vlajky nad nimi, zmítající se v poryvech větru.

Z oblohy padají velké sněhové vločky, usazují se jí na obličeji.

Svírá se jí žaludek. Navzdory Willově přítomnosti a hotelu před sebou je ochromená jejich odloučeností – naprostou odlehlostí tohoto místa. Cesta z města trvala více než hodinu a půl. S každou uplývající minutou je klikaté cesty hnaly stále výš a Elin ze sebe nedokázala setřást rostoucí pocit úzkosti.

Jízda trvala kvůli sněhu déle než obvykle, ale Elin stále nemůže nevzít na vědomí skutečnost, že jsou daleko od civilizace. Kromě hotelu nevidí nic než spoustu stromů a sněhu a temnou masu hor tyčící se nad nimi.

„Elin? Tak půjdeš?“ Will vykročí a postrkuje jejich zavazadla po sněhu ke vchodu do hotelu.

Elin přikývne, rukou pevně svírá popruh své tašky. Jak tam před hotelem stojí, pociťuje cosi naprosto zvláštního – lehké chvění ve vzduchu, podivný neklid, který nemá nic společného s padajícím sněhem.

Rozhlédne se kolem. Příjezdová cesta i parkoviště vzadu jsou prázdné.

Nikdo tam není.

Všichni z lanovky už vešli dovnitř.

Je to tou budovou,pomyslí si a vstřebává do sebe tu obrovskou bílou stavbu. Čím víc se dívá, tím víc pociťuje napětí.

Nějakou anomálii.

V brožuře, kterou jim Isaac poslal, si toho nevšimla. Ovšem, přemýšlí, ty fotografie byly pořízeny z dálky, zdůrazňovaly malebné pozadí: zasněžené horské štíty, les bíle ojíněných jedlí.

Snímky se nezaměřovaly na samotnou budovu, na její brutální vzhled.

O její minulosti není pochyb – čím bývala. Na architektuře je cosi nemilosrdně klinického, styl té stavby – strohé linie, nekonečné obdélníkové plochy, modernistické ploché střechy. Všude sklo – působící závrať, celé skleněné stěny, které vám umožňují nahlížet přímo dovnitř.

Přesto, myslí si Elin, když vykročí vpřed, je na tom klinickém dojmu cosi divného, detaily, které v brožuře vidět nebyly – vyřezávaná zábradlí a balkony, krásné dřevěné verandy v přízemí.

Tohle je anomálie, uvažuje, to napětí, kterého si všimla. Tohle kontrastní spojení… vzbuzuje hrůzu. Strohost instituce ohraničená krásou.

Možná záměrně, myslí si, když stavbu navrhovali, pokusili se složitou výzdobou zakrýt skutečnost, že tohle není místo, kam se někdo přichází bavit.

Tohle bylo místo, kde lidé bojovali s nemocí, místo, kde lidé umírali.

Teď dává smysl, že její bratr tady slaví své zasnoubení.

Tohle je, stejně jako Isaac, pouhá fasáda.

Zakrývá, co pod ní leží ve skutečnosti.

5

„Doprčic,“ mumlá Adele a lomcuje klíčem v zámku. Proč se neotáčí? Takhle to je vždycky, když spěchá…

Dveře do šatny se otevírají, prudký náraz chladného vzduchu. Adele ucukne, upustí klíče.

„Jsi v pořádku?“

Záblesk úlevy. Ten hlas zná: Mat, bělovlasý Švéd, jeden z mnoha cizinců, které hotel zaměstnává. Pracuje za barem. Příliš sebejistý. Bledězelené oči, které si vás nejdřív prošťárají, a pak se dívají přímo skrz vás.

„Jojo.“ Přikrčí se a sebere přívěsek na klíče. „Jen spěchám, nic víc. Gabriel bude týden u táty. On si ho dneska večer odveze k sobě. Chci se s ním stihnout rozloučit.“ Když se jí konečně podaří odemknout skříňku, vytáhne tašku a kabát.

„Právě oznámili, že lanovka nejede.“ Mat strčí klíč do svého zámku. „Nepojede až do rána.“

Adele vyhlédne oknem. Bouře teď řádí, vítr skučí a buší do boku hotelu.

„Co autobusy?“

„Pořád ještě jezděj, ale budou narvaný.“

Má pravdu. Adele si skousla ret a pohlédla na hodinky.

Chtěla být v údolí nejpozději za hodinu. Když si pospíší, mohla by to stihnout.

Rozloučí se a vyjde postranními dveřmi. Venku se zastaví, celá se rozklepe, ohromená silou větru. Je prudký, vhání jí ledové sněhové krupičky do obličeje a do očí. Tváře jí zimou zrudly.

Vytáhne si šálu až k nosu a vykročí na krátkou pěšinu k přední části hotelu.

Při každém kroku se jí nohy boří do sněhu. Ten začíná prosakovat do tenké kůže bot. Pitomá. Měla si vzít pořádné sněhule. Za pár minut bude mít zmáčené nohy.

Jde dál, pozorně se vyhýbá větším návějím. Pocítí, jak jí v kapse vibruje mobil, a zastaví se. Když ho vytáhne, najde vzkaz od Stéphana: Právě odcházím z práce. Za chvíli se uvidíme.

Práce.

To slovo v ní vyvolá důvěrně známou zahořklost. Adele má kvůli tomu na sebe vztek.

Ví, že není dobré lpět na tom, co mohlo být – postup na kariérním žebříčku, patřičný plat, služební cesty –, ale nedokáže si pomoct.

Jakkoli se to snaží v mysli odůvodnit či ospravedlnit, je do očí bijící, že oběti musí přinášet ona, ne Stéphane. On se nemusel vzdát svých plánů, studia na fakultě, když se Gabriel narodil. Absolvoval s vyznamenáním a okamžitě dostal zaměstnání v managementu firemní značky u jedné nadnárodní společnosti ve Vevey. Stéphane byl vysoce ceněný, dařilo se mu dobře. Vydělával stále víc.

Jeho partnerka pracuje v téže společnosti a dostává stejně impozantní plat, to je Adele jasné. Lise není nijak nápadně okázalá, ale poněkud nákladná péče o vlastní vzhled a vrozená sebejistota mluví za sebe.

S tímhle se Adele dokáže jakžtakž vyrovnat – je to malicherná, hloupá závist, nic víc, ale znepokojuje ji možný dopad na Gabriela. Adele ví, že zanedlouho si Gabriel začne rozdílů v zaměstnání rodičů všímat.

Zčásti se děsí, že na ni bude hledět spatra – že ji a to, co mu ona poskytuje, bude považovat za horší než to, co mu může poskytnout Stéphane.

Adele ví, že je hloupost myslet takhle dopředu, protože v tuto chvíli nic z toho, co má Gabriel rád, není spojeno s penězi: tulení se a knížky před spaním. Horká čokoláda se šlehačkou. Společné hraní na pískovišti. Sáňkování.

Při vzpomínce na výlet minulý týden se usměje. Namačkaní na sebe na sáňkách nabrali takové obrátky, že se sáňky vymkly kontrole a oni dole pod kopcem vrazili do plotu. Gabriel skončil vleže na ní, s roztaženýma rukama a nohama, a hystericky se smál.

Ta vzpomínka okamžitě vrátí její úzkosti do patřičných mezí. Seber se, napomíná se v duchu a ukročí stranou, aby se vyhnula spadlé větvi. Přestaň myslet na nejhorší.

Pak ucítí cosi na kotníku, nějaký tlak.

Nezachytila se o něco? Další větev?

Letmo pohlédne dolů a ztuhne. Kotník jí svírá ruka v rukavici.

Náhlé škubnutí ji strhne zpátky.

Adele dopadá obličejem do hebkého prašanu.

Drobné ledové částečky jí zaplní ústa, oči.

6

Bílé skleněné přívěsky lustru visící od stropu připomínají Elin oprátku.

Vedení je tak dlouhé, že se táhne několik metrů, uprostřed je kabel prověšený a pak klesá dál. Samotné závěsné svítidlo tvoří jen divoká křeč kabelu ve spletité smyčce.

Bezpochyby hrozně drahé umělecké vyjádření, které Elin nechápe, ale ať už se na to díváte jakkoli, jí osobně připadá podivné dávat to do hotelové recepce.

Něco tak zlověstného v prostoru, který má návštěvníky přívětivě vítat!

Zbytek není o moc lepší – kožená křesla kolem úzkého dřevěného stolku, deska recepčního pultu z šedého kamene. I obraz nad krbem působí chmurně: spirály šedivé a černé barvy rozezleně napatlané na plátně.

„Co tomu říkáš?“ Elin šťouchne do Willa. „Architektův sen?“ Už si umí představit, co jí později řekne: posouvající hranice, oduševnělé, imerzivní.

Elin si tato slova postupně a nenásilně osvojovala, protože pro ni měla jistou poetičnost. To, jak Will hovoří o architektuře, jak objevuje všechny ty divy v cihlách a maltě, odhaluje tolik o tom, jak přemýšlí a cítí.

„Tohle miluju. Takovéhle stavby měly obrovský vliv na architekturu dvacátého století. Prvky, které si lidé spojují s modernismem, se poprvé použily při stavbě sanatorií.“ Will se zarazí, chápe její výraz. „Tobě se to nelíbí, viď?“

„Nevím. Na mě to působí chladně. Klinicky. Tak velký prostor, a skoro nic tu není. Pár křesílek, stolky.“

„To je záměrné.“ Elin v jeho slovech slyší jemné napětí – frustruje ho, že to ona hned nechápe. „Bílé stěny, dřevo, přírodní materiály. Je to přitakání původnímu designu sanatoria.“

„Takže oni chtějí, aby to působilo sterilně?“ Připadá jí divné, že by někdo záměrně navrhoval něco, co je zbavené jakékoli vřelosti, pohodlí.

„Šlo o hygienu, ale také si mysleli, že obílením stěn napomůžou dosažení ‚vnitřní čistoty‘.“ Prsty naznačí uvozovky. „Architekti tehdy experimentovali s využitím designu k ovlivnění toho, jak se lidé cítí. Takováhle budova se sama o sobě používala jako lékařský instrument, každý detail byl navržen na zakázku tak, aby pomáhal pacientům k uzdravení.“

„A co všechno to sklo? Nejsem si jistá, že by mi to pomohlo.“ Elin pohlédne obrovským oknem na sníh vybičovávaný k zuřivosti, závěje pomalu se plížící kolem budovy. Mezi ní a vnějším světem není skoro žádná překážka. Navzdory teplu, které sálá od krbu, se otřese.

Will sleduje její pohled. „Mysleli si, že přirozené světlo a široké výhledy do krajiny jsou léčivé.“

„Možná.“ Pohlédne za něj a očima spočine na skleněné krabičce visící na tenkém drátu od stropu.

Přejde k ní a uvnitř nachází malou postříbřenou baňku. CRACHOIR – PLIVÁTKO. Běžně používané pacienty, aby se omezilo šíření infekce.

Kývne na Willa. „Chceš mi říct, že tohle není divné? Visí to tu jako nějaká zvláštní umělecká instalace.“

„Tohle celé je instalace.“ Dotkne se její paže a jeho tón zjemní. „V tom to není, viď? Jsi nervózní? Že ho zase uvidíš.“

Elin přikývne, opře se o něj a vdechuje důvěrně známou, uklidňující vůni jeho vody po holení – pepřová bazalka a tymián, lehce kouřový nádech. „Už to jsou skoro čtyři roky, Wille. Věci se přece mění. Nemám tušení, jaký je, už ne.“

„Já vím.“ Pevně ji sevře. „Ale moc o tom nepřemýšlej. Nech minulost plavat. Přicházíš sem, je to nový začátek. Nejen s Isaacem, ale i s Haylerovým případem. Je načase udělat tlustou čáru.“

Pro Willa to je tak snadné, přemítá Elin. Pro něj jako pro architekta představuje každý den čistou stránku. Pořád začíná znovu, vytváří něco nového.

Právě tohle ji ohromilo, když se poprvé setkali. Jak… vypadal čerstvý. Neunavený. Elin přemýšlela, jestli vůbec někdy potkala opravdu takového muže – optimistického, nadšeného životem. Nadšeného každou maličkostí.

Ten den, kdy se poznali, byla běhat. Skončila pracovní směnu, kterou strávila převážně za stolem, kde se prohrabávala v papírech, a rozhodla se, že si zaběhne pobřežní trať od svého bytu v Torhunu k Brixhamu. Tam a zpátky deset snadných kilometrů.

Když se zastavila na promenádě nad pláží, aby se trochu protáhla, zahlédla u zdi Willa, kolem kterého se ovíjel kouř, vznášející se ve slaném, nehybném vzduchu.

Griloval – ryby, papriky a kuřecí maso, které vonělo římským kmínem a koriandrem.

Elin na sobě okamžitě pocítila jeho oči. Asi tak po minutě na ni zavolal, udělal nějaký vtípek. Nějaké klišé. Zdá se, že to mám snadnější než vy. Rozesmála se a začali si povídat.

Od první chvíle cítila, že ji to k němu přitahuje. Na jeho vzezření bylo cosi nezvykle složitého, něco, co ji znepokojovalo a vzrušovalo zároveň.

Neupravené světle hnědé vlasy, černé skandinávské brýle, tmavomodrá košile s krátkým rukávem, zapnutá až ke krku.

Nikoli její obvyklý typ.

Dávalo to smysl, když jí řekl, co dělá – architekt. Pustil se do podrobností a oči mu přitom zářily – byl hlavní návrhář, jeho speciálním zájmem byly plochy se smíšeným využitím a regenerace pobřeží.

Upozornil ji na nový restaurační a ubytovací komplex u nábřeží, zářivou bílou budovu, která, jak Elin věděla, si získala široký obdiv a různá ocenění. Svěřil se, že má rád arašídové máslo a muzea, surfování a kolu. Nejvíc na ni zapůsobilo, jak to bylo snadné. Žádná obvyklá rozpačitost, jakou míváte s neznámými lidmi.

Elin věděla, že je to díky tomu, že Will je zcela v pohodě sám se sebou. Nemusela hádat, co se stane – Will byl otevřená kniha, a tak se ona na oplátku otevřela jemu tak, jak to už dlouho neudělala.

Vyměnili si svá telefonní čísla; zavolal jí ještě tentýž večer, pak další den. Žádná úzkost. Žádné předstírání. Kladl jí otázky: náročné otázky o zajišťování bezpečnosti, policejní práci, jejích zkušenostech.

Elin brzy získala pocit, že ji nevidí tak, jak se vždycky viděla sama. Důsledek byl téměř závratný; vedl ji k tomu, aby se chovala podle toho, co v ní Will vidí, nebo co si myslí, že v ní vidí.

S ním podnikala nové věci: návštěvy galerií, muzeí, nekonvenčních vináren mimo centrum Exeteru. Povídali si o výtvarném umění, hudbě, ideách. Kupovali si výpravné ilustrované knihy o cestování, umění a architektuře a skutečně je četli. Úplně klidně plánovali víkendové výlety.

Na nic takového nebyla zvyklá. Její život byl až dosud rozhodně nekulturní: sobotní večery sledování televize, čtení brakových časopisů. Indická karí. Hospoda.

Měla však vědět, že tohle dlouho nevydrží, že skutečná Elin se nakonec ukáže. Osamělá. Introvertní. Která raději uteče, než aby se vážně zavázala.

Svým způsobem ji štvalo, jak uvolněně to vše držela pohromadě, těch pár měsíců, kdy všechno fungovalo. Kdyby věděla, že ta rovnováha je tak křehká, tak blízko zhroucení, byla by to držela důkladněji, pevněji.

Stačilo pár týdnů, a všechno se změnilo: všechno přišlo najednou – naprostá smršť. Matčina léčba přestala zabírat. Elin dostala nového šéfa a náročný případ.

Pod tlakem selhala – uzavřela se do sebe, odmítla se svěřovat s tím, co cítí. Okamžitě pocítila, že se v jejich vztahu něco změnilo. To, kým se stala, jemu nestačilo, nedávalo to smysl.

Hranice, které jejich vztahu vymezila, hranice, se kterými Will vypadal zpočátku spokojen – skutečnost, že Elin potřebuje svůj prostor, svou nezávislost, jisté večery, kdy prostě chce jen být – už nefungovaly.

Elin cítila, že ji Will mírně testuje, jako dítě zkouší viklající se zub – pracovní večer mimo město, volný den s přáteli. Víc nocí, které netráví u ní, ale u sebe doma.

Cítila, že když nedostal to, co od ní vždycky dostával, pak to chtěl nahradit něčím jiným – jinou její částí, kterou mu předtím nenabídla. Závazkem. Jistotou.

Will chtěl, aby se jejich životy promísily, splynuly, propletly.

Před šesti měsíci to vyvrcholilo. V jejich oblíbené thajské restauraci se jí zeptal, co by řekla tomu, že by se vystěhovali ze svých bytů a našli si něco společného.

Jsme spolu už přes dva roky, Elin, to není nerozumné.

Odmítla ho, vymluvila se, ale ví, že jeho trpělivost nepotrvá věčně. Elin se musí nějak rozhodnout. Čas se krátí.

„Els…“

Otočí se, zatají dech.

Isaac.

Isaac je tu.

7

Vyděšená Adele se hrabe po kolenou vpřed.

Sevření kolem kotníku se uvolní. Slyší nevrlé odfrknutí, zběsilé šelestění – ani slovo omluvy, nic, co by naznačovalo, že to bylo náhodné.

Někdo na ni ve tmě číhal. Čekal, aby jí podrazil nohy.

Hlavu jí zaplňují otázky, ale ona je nechává bez povšimnutí. Musí se dostat pryč. Utéct.

Natáhne se dopředu, zvedne se na nohy a začne utíkat. Neodvažuje se ohlédnout zpátky. Její oči propátrávají inkoustovou čerň krajiny kolem.

Mysli, Adele, mysli.

Vracet se do hotelu by nedopadlo dobře. Když se dostane ke dveřím, bude muset vydolovat průkazku na otevření budovy – a to zabere příliš mnoho času. Dostihnou ji.

Les.

Když doběhne mezi stromy, do tmy pod jejich korunami, pak by se jim mohla ztratit. Adele utíká rychle, jak jen může, do mírného svahu ke kraji lesa; za sebou slyší kroky a dýchání.

Tady může být ve výhodě: tuhle pěšinu zná – v létě tudy šla. Cesta se líně klikatí lesem nahoru, přes potoky, které se valí po stráni a odnášejí do údolí vodu z tajícího ledovce.

Z hlavní cesty odbočuje několik stezek. V létě se tudy jezdí na horských kolech.

Zahne, míří na jednu z nich. Pokusí se takhle útočníkovi ztratit.

Adele běží po pěšině, adrenalin v ní pumpuje, ve sněhu se jí zouvají boty. Po pár minutách se jí dme hruď, dýchání je rychlé, nepravidelné, ale je si jistá, že jim uniká. Už je neslyší.

O dvacet metrů dál uskutečňuje svůj plán. Vrhne se doleva, zapadne za malý shluk jedlí a skrčí se v přítmí. Pod kabátem jí po zádech stéká pot. Téměř se neodvažuje dýchat.

Co když ve sněhu poznají její šlépěje? Třeba je přivede přímo k sobě… může jen doufat, že nesoudržná vrstva sněhové pokrývky, nahromaděná v návějích kolem kamenů a spadlých větví, posloužila jako krycí fólie.

Konečně slyší, jak ji míjejí, tichý, pravidelný dusot někoho, kdo běží a víří sníh. Adele se vrací, kudy přišla, přeběhne přes pěšinu a vrhne se na úzkou stezku vpravo. Letmo se ohlédne, jestli neuvidí, kde jsou, ale její oči nacházejí jen další stromy, sníh. Les je hrozně hustý.

Odstrkuje pažemi větve, opatrně se pohybuje mezi stromy. Ztuhne. Náhlý pohyb vlevo. Rychle tam pohlédne. Z hromady sněhu vyskočí svišť a Adele zaplaví úleva. Zvířátko zacuká hřbetem, odstraní pár bílých vloček z kožíšku, pohlédne jejím směrem a pak odpeláší mezi stromy.

Další pohyb. Další zvuk.

Tentokrát: tlumený kašel.

Doprčic! Našli ji.

V hlavě jí to šrotuje.

Bouda… ta, kterou hotel používal jako sklad. Byla si jistá, že se nachází přesně pod ní, souběžně s touhle stezkou. Jestli se jí podaří dostat se o pár metrů dál, mohla by se tam schovat. Možná bude zamčená, ale šance tu je…

Další zvuky. Dýchání.

Jen klid, nabádá se. Už jsi blízko.

Adele poodstoupí zpátky.

Ticho.

Zlehka vydechne a rozhodne se vykročit.

Pomalu sestupuje z kopce. Očima propátrává každou mezeru mezi stromy a hledá tu boudu, ale nic tam není. Jen další les. Další sníh.

Adele neslyšně zakleje. Předtím se zřejmě dostala příliš vysoko. Po té první cestě. Tohle je úplně jiná stezka…

V očích ji pálí slzy. Za všechno může ten sníh. Proto to popletla. Zakryl všechny obvyklé orientační body: důvěrně známé balvany, pařezy, paseky. Bude se muset vrátit na hlavní cestu. Tam, odkud přišla.

Uslyší tlumené křupnutí praskající větvičky a otočí se.

Před ní stojí nějaká postava. Postava bez obličeje.

Adele zamrká, slzy jí střídavě zaostřují a rozostřují zrak. Nějaký sen, napadne ji a protře si oči. Třeba to je jenom tohle. Možná si v tom posledním pokoji lehla na postel, usnula…

Když se jí však vidění vyjasní, uvědomí si, že tohle není žádný sen, žádná halucinace v polospánku.

Ta osoba je bez obličeje, protože má nějakou masku.

Ze strany připomíná chirurgickou roušku: tenké šňůrky přetínají tvář a pevně se napínají kolem zadní části hlavy, ale Adele si uvědomuje, že zpředu toho je mnohem víc. Plynová maska, pomyslí si a s mrazivým pocitem strachu zaznamenává širokou žebrovanou trubici, která se táhne od úst k nosu. Podivná plynová maska…

Je obrovská a obličej zcela zakrývá. Adele nerozpoznává žádné rysy.

Teď to udělalo krok, směřuje to k ní. Adele cítí, že se jí podlamují kolena.

Už žádný útěk. Už běžet nemůže.

8

Elin ztuhne. Tohle je špatné, neměla souhlasit, že sem pojedou.

Isaac udělá krok, zaváhá, pak ji nakonec přitáhne k sobě.

Projede jí rázová vlna. Na obličeji má jeho vlasy, delší, tmavé kadeře, které mu sahají téměř pod čelist. Také cítí jinou vůni: tabák, neznámé mýdlo.

Elin se kousne do rtu, zavře oči. Příliš pozdě. Záplava představ se řítí.

Třpytící se, pěnící moře. Voda, plná chaluh, šplíchající v červených kbelících. Skřehotající rackové.

Isaac se odtáhne, pohlédne jí do očí s podivnou směsí emocí.

Je to láska? Strach? Nelze říct. Elin v jeho tváři už nedokáže číst; čas její vnímání bratra zamlžil. To pomyšlení bolí – jediný pokrevní příbuzný, který jí zbyl, a jeho část je jí neznámá.

Isaac si odkašle, zvedne prsty k očnímu víčku a poškrábe se v koutku u slzného kanálku. Důvěrně známé gesto: trpí ekzémem. Zánětlivá zarudnutí po celé dětství. Celá škála spouštěčů: horko, oblečení ze syntetického materiálu, stres.

„Viděli jsme z lanovky vystupovat lidi. Laura byla přesvědčená, že jste tuhle nemohli stihnout, ale já jsem si to chtěl ověřit.“

„Nakonec se nám podařilo chytit dřívější vlak.“ Elin se přinutí slova ze sebe vymáčknout. Podívá se mu přes rameno. „Kde je Laura?“

„Musela zajít za šéfem, něco kvůli té párty. Bude tady za chvíli.“

Isaac se obrátí k Willovi. „Jsem rád, že tě konečně poznávám, kamaráde.“ Mocně pumpuje Willovi paží, pak se předkloní – poloviční objetí, při němž Isaac dominuje, s levou rukou kolem Willových zad. Dvě tři srdečná poplácání. Chlapácké gesto, ale zároveň projev dominance. Sotva patrné vniknutí do jeho osobního prostoru, převzetí kontroly.

Will to nevnímá, široce se usmívá. „Já tebe taky, a gratuluju. Skvělá zpráva…“

„Mohl bych říct totéž. Cožpak jsi neudělal nemožné?“

Will váhá, znejistí. „Co máš na mysli?“

„Elin.“ Isaac kývne hlavou směrem k ní.

Nastane odmlka. Will ztuhne a udělá to, co dělá, jen když se cítí ohrožený – stáhne ramena dozadu, aby rozšířil hruď, a vystrčí bradu.

Do tváří se mu nahrne barva. Je to nezvyklé, protože Will se obvykle necítí trapně, ovšem tohle Isaac dokáže udělat kdykoli: vyvést lidi z rovnováhy. Napružit je.

„Podařilo se ti přimět moji sestru, aby se rozhoupala.“ Isaacův smích roztříští mlčení. „Myslel jsem, že se to nikdy nestane. Upozorňuju tě, ona byla vždycky tichá voda.“

Tohle je otřepaný vtípek, a tak se všichni smějí, ale Elin ví, co Isaac dělá. Ukazuje jí, že ji pořád zná, že ji má přečtenou. Ukazuje jí, kdo tady má navrch.

„Já bych mohla říct totéž, nemám pravdu?“ opáčí Elin, ale jakmile to vysloví, už toho lituje. Její odpověď je opožděná, hlasitější a ostřejší, příliš očividně něčím říznutá, nezdařená. Odvrátí hlavu, krk jí rudne.

Will mění téma. „Kdy jste přijeli?“

„Před pár dny. Chtěli jsme lyžovat, ale zavřeli vleky.“ Isaac kývne na vířící sníh venku. „Takhle tu je od chvíle, kdy jsme dorazili.“

Lyžování.Isaac je dobrý, vzpomíná Elin; rok volna ve Francii před nástupem do magisterského studia, pak prázdniny. Měl to tvrdé – pracoval, spořil, znovu pracoval. Ani ona, ani on to neměli snadné – žádné dědictví nebo rodičovský fond, ze kterého by mohli čerpat.

Isaac je zřejmě ve výborné kondici, přemítá Elin při pohledu na jeho štíhlou a svalnatou postavu. Při síle. Obličej má, stejně jako ona, hubenější, výraznější, vystupují v něm nové vrásky, ale modré oči má stále stejné; široké, pronikavé. Nečitelné. Její přátelé ze školy by řekli, že se nezměnil. Stále vypadá poněkud zarostle, neupraveně. Stále ten bubeník nezávislé hudební skupiny.

„Kdy dorazí na oslavu všichni ostatní?“

„Za pár dní.“ Isaac přenese váhu z nohy na nohu. „Mysleli jsme, že bude fajn, když přijedete první. Předzásnubní večírek. Jen rodina.“

Natáhne ruku a letmo se dotkne jejího náhrdelníku. „Pořád ho nosíš?“

Elin ucukne, instinktivně sevře jemný stříbrný řetízek v dlani, mimo jeho dosah.

„Tak co si myslíš tady o tom všem?“ Isaac odtáhne ruku a ukazuje kolem sebe. „O hotelu?“

Elin ztuhne. Tenhle tón zná; chce slyšet její reakci. Skutečnost, že je to bývalé sanatorium, nastudovaný minimalismus… on chce, aby jí to nebylo příjemné.

„Fantastické. Jedinečné.“ Sáhne nahoru, aby si odhrnula vlasy z obličeje, a uvědomí si, jak je má krátké. To je nové, od úmrtí matky.

„A Will? Názor architekta?“

Will se vrátil na důvěrně známou půdu, používá všechna slova, která Elin předvídala, a mnohá další – má to říz, skvěle provedené, perfektně ukázněné. Zatímco mluví, Elin pozoruje Isaaca.

Zčásti se nezměnil, pomyslí si. Jeho pozornost se už ubírá jinam, pohled se nepostřehnutelně obrací k ní. Jediný, významově podbarvený letmý pohled. A tolik toho vyjadřuje: Isaac dává najevo, že ho Will nudí, že ví, že ona si to uvědomuje, a co je ještě horší, že ví, že Will to vůbec neregistruje. Isaac má navrch.

Pár minut poté se Will otáčí. „Elin, ptal jsem se Isaaca na žádost o ruku.“

„Ano,“ odpoví Elin, „já –“ Ale nedostane možnost větu dokončit.

„Praktická…“ ozve se nějaký hlas. „Tak bych to popsala. Prstýnek v mojí lyžařské botě.“

Laura. Je tady, za Isaacem. Usmívá se, lehce zardělá. Uvolněně obejme Elin, pak ukročí zpátky a pozdraví Willa.

Neujde jí, že ji Will mikrovýrazem souhlasu, který rychle potlačí, rázem akceptuje. Elin pocítí bodnutí žárlivosti. Viděla Lauřiny nedávné fotografie, ale ty nejsou zdaleka tak lichotivé jako skutečnost: Laura má onen typ obličeje, který ožije teprve při osobním kontaktu. Má výrazné, nekompromisní rysy; tmavé oči, dokonale rovnou ofinu, která končí těsně nad hustým, dobře tvarovaným obočím.

Změnila se. Má elegantní postoj, čiší z ní jakási rozvážnost, kterou nemívala. Laura, jakou si pamatovala, byla uvolněnější, obličej měla přirozený, zcela bezelstný. Teď se zdá, že svůj výraz drží víc na uzdě.

Něco takového jako ona bych si na sebe nevzala, pomyslí si Elin a snaží se necivět na ten přeumělkovaný slepenec; šedé džíny s vysokým pasem, několik vrstev triček. Přes top přehozený jemně pletený, zelený propínací svetr. Šála, také šedá, visí volně na krku. Na zápěstí stříbrné náramky.

„Omlouváme se za to pozvání tak narychlo.“ Laura pokrčí rameny. „Všechno to bylo na poslední chvíli.“

Vyjádřila to velice mírně. Elin obdržela pozvání teprve před měsícem: balíček a v něm matová minimalistická brožura s přilepeným lístečkem:

Jsme zasnoubeni a chystáme oslavu. Tady… Šipka ukazuje na brožuru vespod. Stačí, když si zaplatíte letenky – Laura v tom hotelu pracuje. Dej mi vědět. Moje číslo máš. Isaac.

Pozvání bylo nečekané. Od doby, kdy Isaac před téměř čtyřmi lety odjel do Švýcarska, byl jejich styk přinejlepším sporadický. Pár e-mailů, občasný telefonát. Sdělil jim různé drobnosti – že se dal dohromady s Laurou, pedagogická práce na univerzitě v Lausanne, ale to bylo asi tak vše. Míjely měsíce, kdy zůstávali bez kontaktu.

Ani matčin pohřeb ho nepřitáhl zpátky. Chatrné výmluvy: nemůžu se uvolnit z práce. Naléhavý případ jednoho studenta. Tahle vzpomínka, hořká, s ostrou příchutí, v ní vyvolává nutkání těžce polknout, jako by to byl kus chrupavčitého masa, který nemůže dostat dolů.

Laura ji sleduje s tázavým výrazem. „Nevypadáš jako…“ Zaváhá, změní slova. „Pamatuju…“ Znovu se jí hlas vytratí.

„Co?“ odpovídá Elin chraplavě. „Co pamatuješ?“

Laura se pousměje. „Nic. Už je to dávno, o nic nejde.“

Will na Elin ostře pohlédne. Ona ví proč: neřekla mu, že Lauru zná. Že spolu něco prožily.

„Napadlo nás, nechcete s námi dneska povečeřet?“ nadhodí Isaac. „Pokud jste unavení, můžeme to odložit, třeba na zítra.“

„Ne. Rádi. V kolik?“ Elin se zardí, stydí se za svoji nedočkavost.

„Kolem sedmé?“ Isaac pohlédne na Lauru, ta přikývne. „Přetím vám to tady ukážeme. Já –“

Větu nedokončí. Ozve se hlasitá rána, zvuk tříštícího se skla. Místnost zaplní proud studeného vzduchu. Tlumený šum hovorů umlkne.

Ticho.

Elin se otočí, srdce jí buší. Jedno postranní okno se divoce pohupuje v pantech. V rozlévající se louži vody na podlaze se válejí skleněné střepy spolu s obrovskými bílými liliemi.

I když Elin ví, že nic nehrozí – poryv větru rozrazil okno a smetl vázu –, stále jí prudce buší srdce, tělo zaplavuje adrenalin. Elin cítí, jak se jí svírají ruce, nehty se zarývají do dlaně.

Objevuje se jeden ze zaměstnanců, zavírá okno a vybízí hosty, aby poodstoupili od nepořádku na podlaze. Elin povolí sevřené ruce a pohlédne na ně.

Na dlani vidí otisk nehtů.

Půlměsíčky. Dokonalé srpky.

9

Bouře venku zesiluje. Vítr nyní vybičovává sníh do zběsilosti a metá ho do okenních skel. Lauru to nijak neruší. Profesionální, výkonná, provádí je bez sebemenšího zakolísání po hotelu. Od restaurace po halu, od knihovny po bar.

Další sklo. Stejně strohé bílé stěny, střízlivé zařízení.

„A v neposlední řadě…“ Laura je přivádí na konec chodby a otevírá dveře. „Bazénový komplex.“

Recepční prostor je obrovský, stěnu za pultem pokrývají velké desky tmavě žilkovaného šedého mramoru. Nad ženou v recepci visí od stropu další abstraktní instalace – složitý propletenec kovových drátů posetý drobnými světýlky.

Laura přejede prsty po boční stěně. „Tyhle všechny jsou opatřeny benátským štukem. Vyrábí se z vápenné omítky s příměsí mramoru. Působí to… jako semiš. Štuk je navržen tak, aby zachytával světlo a během dne se měnil. Podobného účinku se snažili dosáhnout na zdech sanatoria – byly matové, aby pohlcovaly jas, ale zároveň světlé.“

Navzdory prostoru, vysokému stropu, tu panuje nesnesitelné teplo, vzduch je přesycený vůní máty a eukalyptu. Elin pohlédne krátce do kouta místnosti. Od stropu tam visí další skleněná schránka. V ní se nachází přílba se zašpičatělým štítkem, která vypadá jako z mosazi. Přistoupí blíž a přečte si text uvnitř.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sanatorium.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.