PŘÍŠTÍ ROK V TENTO DEN

Copyright © Sophie Cousens, 2020

First published as THIS TIME NEXT YEAR by Arrow, an imprint

of Cornerstone. Cornerstone is part of the Penguin Random House

group of companies.

Sophie Cousens has asserted her right to be identified as the author

of This Time Next Year.

Translation © Naďa Špetláková, 2021

All rights reserved

ISBN 978-80-249-4555-2

Mé milé tetě Em,

která by si tuhle knihu moc ráda přečetla

Silvestr 2019

V klubu Night Jam bylo narváno. Tepala jím ohlušující hudba a stěny se zdály lepkavé potem, alkoholem a možná i něčím horším. Minnie držela Grega pevně za ruku a společně se prodírali davem poblíž vchodu.

„K baru se nemáme šanci dostat,“ zavolal na ni.

„Cože?“ zakřičela Minnie a snažila se přivyknout burácení basů.

„Do půlnoci si nezvládneme koupit pití. Ani nevím, kde má Lucy ten večírek,“ poznamenal Greg.

Ukázal nahoru, že by se měli zkusit protlačit po schodech na terasu v mezipatře nad nimi. Minnie se podívala na hodinky – bylo za deset minut dvanáct. Tenhle večer zatím jen potvrzoval její averzi k silvestru. Proč nezůstala doma a nešla si brzy lehnout? Potom si vzpomněla, že má odpojené topení – vydala se mezi lidi, aby se zahřála. Navíc Greg chtěl mermomocí vyrazit na párty jedné kolegyně z práce a ona by si připadala jako špatná přítelkyně, kdyby ho nechala jít samotného.

Minnie se nechala vláčet návalem pulzujících těl. Nakonec se z davu vymotali a vyšli do chladného nočního vzduchu, kde se dunění z klubu ustálilo na snesitelnějším počtu decibelů.

„Bacha!“ utrhl se Greg a odstrčil z cesty opilého chlápka. Zlostně na něj pohlédl, snažil se ho upozornit, že ho pobryndal pivem, ale ten člověk byl až moc mimo na to, aby ho to zajímalo.

„Varovala jsem tě, že trávit silvestra se mnou není nejlepší nápad,“ podotkla Minnie.

„Prosím tě, necháš už těch řečí o tom, že jsi prokletá?“ zavrtěl hlavou Greg.

„Ne, vážně, je to tak. Na silvestra se kolem mě vždycky něco podělá. Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby celá tahle budova začala hořet, než nastane půlnoc. Nebo kdyby přesně tam, kde stojím, dopadl maličký asteroid.“

„Myslím, že ten večer nestojí za prd proto, že nosíš smůlu. Podle mě stojí za prd, protože jsi nás odtáhla na večeři k tomu podivínovi Alanovi, co bydlí na opačném konci galaxie. A teď jsme dvě vteřiny před půlnocí dorazili na párty, kde si všichni šňupli měsíční prach a… příjem, hvězdné velitelství?“ Greg zvedl prst k uchu a odmlčel se, aby si vyslechl imaginární přenos. „Velení mise mi oznamuje, že navíc vůbec nejsme na správné párty.“

„Máme svolení misi přerušit?“ zeptala se Minnie s nadějí v hlase.

„Svolení se neuděluje,“ odpověděl Greg.

Minnie chodila s Gregem pět měsíců. Seznámili se na demonstraci před radnicí, na protest proti nedostatku dostupného bydlení v Londýně. Greg byl novinář a měl o tom napsat článek, Minnie tam přišla podpořit paní Melvinovou, které doručovala jídlo od dob, kdy v oboru začínala. Minnie a její kamarádka Leila si vyrobily transparent s nápisem MÍSTNÍ MAJÍ PRÁVO BYDLET, ale na první slovo použily moc barvy a rozpilo se, takže vypadalo trochu jako MYŠI. Na demonstraci se pak Minnie, Leila a paní Melvinová ocitly vedle několika lidí oblečených jako velké kočky s monokly a cylindry. Jeden z nich měl tričko s nápisem VYPASENÉ KAPITALISTICKÉ ŠELMY! Greg k nim zaběhl, aby si Minniin transparent vyfotil s tlustými kocoury v popředí. Cvakal spouští a se smíchem vrtěl hlavou.

„Co je tu k smíchu?“ křikla na něj Minnie naštvaně.

„Možná jsou ti kocouři tak tlustí, protože sežrali tolik myší?“ prohodil Greg a ukázal na nápis. Leila se podívala a zasmála se. Minnie protočila oči.

„Tam není nic o myších,“ odsekla a založila si ruku v bok.

„Vážně to tak malinko vypadá, Minnie,“ potvrdila Leila.

„Minnie Mouse, tahle fotka se bude skvěle vyjímat na titulní straně,“ řekl Greg se šibalským úsměvem.

„To ani náhodou,“ vyhrkla Minnie, s potlačovaným smíchem se za ním rozběhla ulicí a předstírala, že ho chce transparentem přetáhnout. Minnie se líbili muži, kteří ji uměli rozesmát. Greg si ji svým sarkastickým humorem a výraznými rysy ihned získal. Měl úhledně zastřižené hnědé vousy a nápadné brýle s tmavými obroučkami. Když spolu začali chodit, Minnie zjistila, že rád vymýšlí titulky i mimo práci – bavilo ho trefně okomentovat všechno, co dělala. Když třeba zakopla o schod, utrousil: „Sexbomba škobrtla na schodech – Schodiště vyhledalo právní pomoc; hrozí mu stržení!“ Anebo když si vzala poslední banán z mísy s ovocem, prohlásil naléhavým tónem: „Masakr v míse s ovocem dosud nebyl objasněn – Spadla oběť jako zralá hruška? Nachytali ji na švestkách? Nebo jí zbyly leda kyselé hrozny?“ Potrpěl si na slovní hříčky. Dnes večer nicméně nevtipkoval.

„Poslyš, počkej tady,“ navrhl jí s povzdechem a rozhlédl se po terase. Já se vrátím dovnitř a zkusím najít ten soukromý salonek.“

„Dobře, ale jestli sem, až tu nebudeš, dopadne asteroid, můžu ti povědět leda sbohem, já ti to říkala, šťastný nový rok,“ odvětila Minnie rádoby veselým tónem.

Greg odešel, ona se otočila k londýnskému panoramatu a zachvěla se. Z města vyzařoval poklid, který ostře kontrastoval s atmosférou uvnitř klubu. Budovy se koupaly ve stříbřitém měsíčním svitu a noční obloha byla pokojná a bezmračná. Minnie si přála, aby se mohla přenést na prázdnou střechu nějakého mrakodrapu, lehnout si tam a jenom pozorovat hvězdy, aniž by ji rušili jiní lidé.

„Deset, devět, osm…“ Už se odpočítávalo. „Sedm, šest, pět…“ Minnie se dívala na všechny dvojice, které se k sobě tiskly v očekávání půlnočního polibku. Byla ráda, že tu Greg není. Nikdy nechápala, proč se musí konec roku oslavit tím absurdním zvykem, že si všichni najednou dají pusu. Lidi jsou v tomhle jako lumíci, následují ostatní. „Čtyři, tři, dva, jedna, ŠŤASTNÝ NOVÝ ROK!“

Na nebi začaly vybuchovat ohňostroje, ozařovaly město dole různobarevným světlem. V temnotě se rozněcovaly mocné exploze energie, s velkým třeskem vznikaly miniaturní vesmíry a o chvíli později zase zanikaly. Minnie fascinovalo, kolik úsilí bylo vynaloženo na tak pomíjivou nádheru. Budovy pod nimi působily nehybně a majestátně, horečné hemžení nahoře se jich vůbec nedotklo. Na terase klubu vrhala pyrotechnika nehezké stíny na nepřítomné obličeje zpitých lidí, kteří se pohupovali a motali v davu. Záblesky prosvěcovaly špinavé kouty plné nedopalků a odhozených kelímků. Narazila do ní skupinka holek vrávorajících na vysokých podpatcích a Minnie se musela chytnout zábradlí, aby neztratila rovnováhu.

„Všechno nejlepší, Minnie,“ řekla tiše sama sobě. Potom na zádech ucítila mokré teplo, jak ji jedna z dívek pozvracela.

Než se Greg vrátil, terasa se trochu vyprázdnila. Minnie seděla na zemi u zábradlí a čekala na něj.

„Co to máš na sobě? Kams dala šaty?“ zeptal se. Minnie schovala umazanou blůzu do kabelky a zůstala jen v šedivé košilce s tenkými prošoupanými ramínky.

„Někdo mě poblil,“ objasnila a ovinula si paže kolem těla.

„Ty jo. Takhle to je každopádně trochu s hvězdičkou.“ Greg stočil ruku před ústy a předstíral, že mluví do mikrofonu. „Přinášíme mimořádné zpravodajství – rozkošatěly se nám tu košíčky.“¨

„No, buď můžu být takhle, nebo v pozvraceném,“ namítla Minnie a nervózně si povytáhla košilku. Ani ve snu by ji nenapadlo vyrazit v něčem takhle sporém. Připadala si hrozně odhalená. „Našels ty lidi, nebo ne?“

Greg přikývl. Zavedl ji zpátky do klubu, po dalších schodech nahoru a pak dvoukřídlými dveřmi potaženými rudým sametem, u nichž stáli dva holohlaví chlapíci z ochranky.

„Byl jsem tu před chvílí – jdeme na tu oslavu narozenin,“ vysvětlil Greg. Sekuriťáci na ně mávli, ať jdou, a když kolem nich Minnie procházela, oba jí nakoukli do výstřihu. Instinktivně si založila ruce na prsou.

Sešlost na opačné straně červených sametových dveří ani v nejmenším nepřipomínala místo, odkud právě přišli: hudba dosahovala normální hlasitosti, lidé měli krásné šaty a vypadali oduševněle, číšníci dolévali šampaňské a nikdo na nikoho nedávil. Jedna ze stěn byla zakřivená a od stropu po podlahu prosklená, takže skýtala neuvěřitelný širokoúhlý výhled na Londýn, který se před nimi rozprostíral. Minnie se rázem cítila nesvá. Tohle byl večírek pro majetné, navíc vybraně oblečené – působila tu velice nemístně. Minnie už vařila pro spoustu bohatých, takže věděla, jak reagují na lidi jako ona; buďto s ní mluvili blahosklonně, nebo ji v horším případě úplně přehlíželi. Kdyby se zaštítila vhodným oděvem, zvládla by budit dojem někoho, kdo je nad věcí, její tílečko jí v ale v tomhle směru nijak nepomáhalo.

„Gregu! Pročs mi neřekl, že se tu vyžaduje formální oděv?“ sykla.

„Formální odění je buržoazní výmysl, Minnie. Smoking bych si nevzal ani na vlastní pohřeb.“ Greg přejížděl očima po místnosti a pak zamával na vysokou blondýnu v obepnutých červených šatech. „Lucy!“ Dívka se otočila, usmála se a začala se prodírat směrem k nim. „Dřív jsme to bohužel nestihli,“ omlouval se Greg a dotkl se její paže. „Tohle je Minnie. Někdo jí cestou sem pozvracel blůzu.“

„Ahoj,“ pozdravila ji Lucy. Naducané rty překryly dokonalé zuby a roztáhly se v soucitném úsměvu. „Ty zvratky mě mrzí. Je neskutečné, že se musí člověk probojovat skrze všechen ten plebs, aby se dostal do VIP zóny.“

Minnie zavrtěla hlavou a pokrčila rameny.

„To je teda pořádná párty,“ poznamenala a rozhlédla se po všem tom šumícím alkoholu. Na kolik asi taková oslava vyjde?

„Můj přítel má prvního narozeniny. Tak jsme toho využili a dopřáli si dekadentní silvestrovskou akci,“ podotkla Lucy a mávla rukou. Potom se se širokým úsměvem obrátila na Minnie. „Poslyš, Greg mi myslím říkal, že ses taky narodila na Nový rok, nebo ne, Minnie?“

„Jo, vlastně všechno nejlepší,“ vyhrkl Greg. Lucy se na něj překvapeně otočila.

„Tys jí ještě ani nepopřál k narozeninám? Vykašli se na něj, Minnie!“ Lucy se zasmála a dloubla ho do žeber. Greg zčervenal a sklopil oči.

„Já narozeniny zas tak neprožívám.“ Minnie se chabě usmála.

Chvíli stáli a mlčeli.

„No, ehm, Lucy píše u nás v novinách sloupky o jídle,“ poznamenal Greg. „Takovou práci bych si taky nechal líbit. Koukal jsem, že jsi minulý týden recenzovala La Petite Assiette Rouge. To ti fakt závidím, Lu.“

„Má to i svoje nevýhody, zlato. Pořád do sebe něco cpu v michelinských restauracích a pak z toho přibírám. Připadám si, jako bych byla husa a vykrmovali mě k prasknutí.“

Minnie si zběžně prohlédla Lucyinu štíhlou, vysportovanou postavu v přiléhavých šatech, které jen podtrhovaly, že je jako proutek.

„Chudinko, ty tak trpíš,“ zamumlal Greg a šťouchl loktem do jejího. „Chytrou, krásnou dívku násilím krmí delikatesami – Zastánci lidských práv, do střehu!“

Lucy zaklonila hlavu a zasmála se, napůl s chrochtnutím, napůl v tichosti, pak se chytla Gregovy paže, jako by mohla přepadnout.

„S tímhle chlapem se určitě v jednom kuse popadáš za břicho, Minnie.“

Minnie přikývla, blesklo jí však hlavou, jestli jí Gregovy třeskutě vtipné titulky nezačínají lézt na nervy.

„Min se taky pohybuje v gastronomii,“ prohlásil Greg a trochu se napřímil. „Má vlastní cateringovou firmu, dělá v sociálních službách.“

„To zní zajímavě,“ řekla Lucy, podívala se Minnie přes rameno a na někoho zamávala.

„Neřekla bych, že by se pečení pájů pro seniory počítalo jako ‚gastronomie‘, ale díky, že se mě snažíš hezky prezentovat, miláčku,“ podotkla Minnie a pohladila Grega po zádech.

„A děláš taky občerstvení na akce? Nechystalas třeba něco pro nás?“ zeptala se Lucy a obrátila pozornost zpátky k Minnie.

„Ne, my vaříme jenom jídla pro seniory. Ten podnik se jmenuje Koláče s měkkým srdcem, prostě rozvážíme jídlo potřebným.“

Lucy několikrát zamrkala.

„Koláče s měkkým srdcem?“

„No, má to být slovní hříčka – jako že ty páje nemají v náplni nic tvrdého. Má to být vtipné.“

„Jo tak. Haha.“ Lucy nakrčila nos a znovu se neslyšně zasmála. „No, to musí být docela… naplňující.“

Greg se uchechtnul. „To se ti povedlo, Lu.“ Znovu Lucy vrazil do lokte. „Každopádně ten podnik by byl o hodně úspěšnější, kdyby Minnie pořád něco nerozdávala zadarmo a nezaměstnávala bandu zlodějů času s nulovou pracovní morálkou.“

„Nic takového nedělám,“ ohradila se Minnie se sklopenou hlavou.

„Ale je to určitě záslužná práce,“ pokračovala Lucy. „Staří lidi jsou tak milí, nemyslíš?“

„Někdo je milý, někdo je naprostý kretén, to je v každém věku stejné,“ prohodila Minnie. Greg se hlasitě zakuckal a ona ho rázně popleskala po zádech.

„Ale chystáš se rozšířit výrobu, viď, Min?“ Greg se už vzpamatoval. „Má svoje zákazníky, ale zvládla by klidně dělat víc; svatby, firemní akce, formálnější záležitosti, všechno možné. Třeba by ti Lucy mohla dát nějaké kontakty, ne?“

„Jasně, ráda pomůžu,“ odpověděla Lucy, mávla na někoho na druhé straně místnosti a chystala se k odchodu. „Poslyšte, musím si jít s někým promluvit. Zařiďte se co nejpohodlněji. A dejte si šampaňské – objednali jsme ho až moc. A nedělejte si hlavu z toho, že jste dorazili pozdě, večírek prakticky teprve začíná.“

Lucy naklonila hlavu a vrhla na oba dobře nacvičený úsměv hostitelky, potom pohodila dlouhými hedvábnými vlasy, obrátila se a vyrazila. Minnie sledovala, jak ji Greg vyprovází očima.

Číšník si všiml, že tam oba stojí naprázdno, přišel k nim a nabídl jim šampaňské. Vzali si a chtěli si přiťuknout, ale nevyšlo jim to, Greg skleničkou trefil Minnie do zápěstí. Rychle ruku stáhl a zhluboka si přihnul.

„Šťastný nový rok,“ popřála mu Minnie.

„Šťastný nový rok,“ opakoval Greg, odmlčel se a dodal: „Jo a všechno nejlepší k narozeninám. Mám, ehm, mám pro tebe dárek u sebe doma. Promiň, nestihl jsem ho zabalit.“

„To je v pohodě. Vždyť jsem ti říkala, ať mi nic nedáváš.“

Greg přešlápl z nohy na nohu a rozhlédl se po místnosti.

„Lucy Donohueová má konexe, říkal jsem ti, že se vyplatí, když sem dneska zajdeme. Zná každého, kdo v tvém oboru něco znamená. Správné kontakty se v životě ohromně hodí, neměla bys je podceňovat, Minnie.“

„Pochybuju, že by znala někoho, kdo peče koláče,“ namítla Minnie a pak nóbl přízvukem pokračovala: „Jedině snad elitní kuchaře, co pečou minikoláčky z odpalovaného těsta plněné foie gras v nějakém hodně francouzském petit grand restaurantu.“

Vyplázla jazyk a zasmála se.

„Nevím, proč jsi vždycky taková,“ ulevil si Greg. „Já se ti jen snažím pomoct.“

„Máš pravdu, promiň,“ omluvila se Minnie a připadala si jako pokárané dítě. Nepotřebovala, aby to Greg zdůrazňoval. Sama si uvědomovala, jak dovede být nepříjemná, když se cítí nejistá, a že jí je následně ještě hůř. Kousla se do rtu a začala prsty žmoulat přívěsek na řetízku. Greg našpulil pusu a zacukal mu sval na čelisti.

„Každopádně ses dočkala půlnoci, aniž by ses proměnila v dýni, nebo co ti vlastně dělalo starosti.“

„Ta smůla s půlnocí nekončí, táhne se přes celý silvestr i Nový rok. A nemám strach, že bych se ‚proměnila v dýni‘ – jde spíš o drobnosti, jako že na mě někdo hodí šavli nebo že ztratím cestou na večírek v autobuse kabát. Kolem přelomu roku prostě nemám štěstí.“

„No, mně někdo polil boty pivem a přišel jsem o většinu párty svojí kamarádky, protože jsem trčel u tvého výstředního známého. Nejsem náhodou taky prokletý?“ Greg větu dokončil s afektovaným úsměvem, jímž vyjadřoval: „Dělám si legraci, takže se nesmíš urazit.“ Sklopil oči k Minniinu hrudníku.

„Působí ta košilka hodně obscénně?“ zeptala se s mrknutím.

„Víš přece, že já tenhle pohled miluju, jenže zbytek místnosti by se možná radši díval jinam,“ přikývl Greg.

„Dobře, tak já zajdu na toaletu a pokusím se dát do pořádku tu blůzu.“

Cestou na záchod Minnie mrkla na telefon. Měla tam zprávu od Leily.

„Jen tě kontroluju. Jak se to vyvíjí? Potřebuješ zachránit z rukou únosců/výmolu/něčeho horšího?“

Minnie se usmála a naťukala odpověď: „Zatím to není tak zlé. Jenom jsem ztratila kabát a někdo mě poblil. J“

Leila byla Minniina nejlepší kamarádka a obchodní partnerka. Před čtyřmi lety společně založily Koláče s měkkým srdcem a od té doby do nich investovaly veškerý svůj čas, peníze i energii. Minnie pochybovala, že by zvládla podnik udržet při životě tak dlouho, kdyby nebylo Leily. Musely překonat tolik překážek, že by bylo velice snadné to prostě vzdát, nechat se zase zaměstnat a každý měsíc dostávat výplatu místo toho, aby horkotěžko vycházely a zajistily si aspoň minimální výdělek.

„Mám překvápko – celý silvestr jsem chystala koláče, takže zítra nemusíme pracovat. Někam tě vytáhnu a oslavíme tvoje narozeniny. Určitě si vezmi šaty,“ psala Leila.

Minnie se usmála. Poslala jí emodži šatů a otráveného obličeje.

Leila jí odpověděla velkou spoustou emodži koláčů a velkou spoustou otrávených obličejů. Minnie se zasmála nahlas. „Jsi boží. Díky, koláčová kolegyně. Kvůli tobě, jenom kvůli tobě, si ty šaty vezmu.“

Zvedla oči od telefonu a napochodovala přímo do číšníka, který nesl tác s občerstvením. Sesypaly se na ni tartaletky s kozím sýrem.

„Ježíš, moc se omlouvám,“ řekla a vrhla se na všechny čtyři, aby číšníkovi pomohla tu nadílku posbírat.

„Dneska prostě nemám svůj den,“ zaúpěl zoufale.

Nemohlo mu být víc než sedmnáct. Minnie si všimla, že má brýle zacákané sýrovou náplní. Jemně mu je sundala a otřela si je o košilku, potom mu je zase nasadila.

„Ten pocit znám,“ prohodila.

Když mu pomohla co nejlépe uklidit, obešla zadní část baru a ve slabě osvětlené chodbě našla toalety. Nakoukla na dámské WC. U zrcadel stálo asi šest žen, upravovaly si mejkap a povídaly si. Nechtěla si pozvracenou blůzu prát před nimi. Šla chodbou ještě o kus dál a našla toaletu pro hendikepované, s vlastním umyvadlem a vysoušečem rukou – skvělé. Vytáhla z kabelky černou hedvábnou blůzu a začala z ní oplachovat to nejhorší. Naštěstí byla spíš ulepená, než aby na ní ulpěly nějaké větší kusy, ale pach žaludečních šťáv smíchaných s vodkou a colou Minnie štípal v nose. Nedovedla si představit, že by se do podobné situace kdy mohla dostat Lucy Donohueová.

Podívala se na sebe do zrcadla a instinktivně si zastrčila kudrnaté vlasy za uši. Okamžitě se neposlušně vrátily nazpátek. Zrovna se nechala ostříhat a kadeřnice jí vlasy zkrátila o pár centimetrů víc, než si přála. Nemohla si je tedy stáhnout do culíku a pořád jí padaly do očí. Vrchní stranou prstu si pod oběma očima setřela rozmazané linky a pak se znovu nalíčila švestkově fialovou rtěnkou, kterou jí dala Leila předem k narozeninám. Něco tak výrazného by si sama nikdy nevybrala; napadlo ji, že Leila občas pozná, co jí sluší líp než ona sama.

Minnie si vysušila blůzu pod přístrojem, jak nejlépe mohla, a pak si ji znovu oblékla. Chvíli jen tak stála a prohlížela si odraz sebe v mokré, pomačkané, beztvaré blůze. Byl to nejhezčí kus oblečení, jaký Minnie vlastnila: vypasovaná černá hedvábná blůza s bílými manžetami vykrojenými do obloučků. Byla to drahá značka, našla ji v dobročinném secondhandu. Měla takovou radost, když ji objevila. Teď jako by i ta blůza věděla, že ze sebe Minnie dělá někoho, kým není, a na protest zvarhánkovatěla.

„No tak,“ řekla si Minnie rázně, aby sebrala odvahu vrátit se na večírek.

Pozvolna vydechla. Potřebovala přestat kazit zábavu. Greg tu chtěl být a ona chtěla být s Gregem. Třeba už byl s její smůlou konec, aspoň pokud šlo o letošní oslavy.

Minnie se pokusila otevřít dveře, ale když vzala za kliku, zůstala jí v ruce. Opřela se do dveří – ani se nehnuly. Snažila se kliku zase přidělat, jenže to nešlo.

Oběma rukama na dveře zabušila. „Haló! Může mi někdo pomoct? Nejde mi otevřít!“ V tu chvíli nabrala hudba linoucí se ze sálu na hlasitosti. Znělo to, jako by začala hrát živá kapela, ozýval se jásot a křik. Teď už ji nikdo neuslyší. Bude muset počkat, než ji vyrazí hledat Greg.

Minnie se svezla na podlahu a obrátila pohled nahoru. Stěny i strop byly polepeny tmavě modrou tapetou s potiskem maličkých stříbrných souhvězdí. No, přání se jí tedy splnilo; byla sama a dívala se na hvězdy. Vytáhla telefon, aby napsala Gregovi – byl vybitý.

„Jak jinak,“ zavrtěla hlavou Minnie a uchechtla se. Jedno se letošní novoroční smůle nedalo upřít – měla rozhodně smysl pro humor.

Nový rok 2020

Minnie se vzbudila dezorientovaná, s rozbolavělým a vyprahlým hrdlem. Vzpomněla si, že celé hodiny bušila na dveře, potom však očividně usnula. Neměla ponětí, kolik je. Venku bylo ticho, hudba už nehrála. Vstala a promnula si zatuhlou šíji.

„Haló, haló! Může mě někdo pustit ven?“ zavolala.

Co když šli všichni domů a celý podnik je zavřený? O podobných věcech čítala; o lidech, kteří uvízli na několik dní na záchodě, a než byli zachráněni, byli nuceni pít vodu ze splachovací nádržky a motali si přikrývky z toaletního papíru. Jak dlouho tu bude trčet, než se uchýlí k pojídání mýdla? Znovu zatloukla do dveří, tentokrát naléhavěji.

„Pomoc! Pomozte mi!“

„Haló?“ ozval se mužský hlas.

„Tady jsem! Díky bohu. Zlomila se klika a já nemůžu ven,“ zavolala přes dveře.

„Jak dlouho už tam jste?“ zeptal se ten hlas a bylo slyšet lomcování kliky na druhé straně.

„Dost dlouho,“ povzdechla si Minnie.

„Dobře, vydržte chvilku, někoho seženu.“ Slyšela, jak se kroky na chodbě vzdalují. Nedovedla pochopit, že ji Greg nehledal. Copak šel domů bez ní? O tři nebo čtyři minuty později se hlas zvenčí ozval znovu.

„Tak jsem zpátky. A je tu se mnou Luis. Má v ruce asi tisíc klíčů.“

„Nevím, jak se to mohlo stát,“ zazněl další, starší hlas. Minnie slyšela rachocení v zámku.

„Ukažte, já to zkusím,“ řekl první muž. Po chviličce řinčení se dveře plynule otevřely. „Koukněte, šlo to hned prvním klíčem. To je ale náhoda!“

Minnie mžourala do světla na chodbě. Hlas patřil vysokému muži se širokými rameny, pískovými vlasy a zajímavým obočím o tón tmavším než porost na jeho hlavě. Zazubil se na Minnie, vřele a bezelstně. Na sobě měl formální černé kalhoty a bělostnou košili. Rozvázaný černý motýlek mu visel kolem krku a límeček měl rozepnutý, takže ven prosvítala opálená kůže. Vedle něj stál zavalitý plešatý mužík s nezúčastněným výrazem.

„Kolik je hodin?“ dotázala se Minnie s pohledem upřeným nejdřív na jednoho a pak na druhého muže.

„Tři čtvrtě na osm,“ odpověděl ten s černým motýlkem.

„Už půjdu,“ prohodil menší z mužů, popadl obrovský svazek klíčů a s mumláním se ploužil pryč.

„Moc toho nenamluví,“ poznamenal chlapík v černém motýlku.

Minnie šla za ním chodbou do hlavní místnosti. Byla prázdná. Z lustrů visely zkroucené úponky papírových stuh a na baru byla vyskládaná spousta poloprázdných skleniček na šampaňské.

„To jsem tu zbyla jediná? Nechápu, že jsem tak dlouho spala.“

„Omlouvám se, asi se neznáme,“ prohlásil on a napřáhl k ní ruku.

„Ehm, já jsem Minnie.“ Muž se na ni usmál, ale vypadal, jako by čekal na víc. „Chodím s Gregem. Ten pracuje s Lucy. Pozvala nás.“

„Jasně, všichni jsou zvaní. Myslím, že se mi o něm Lu zmiňovala. Vtipný Greg, ne?“

„Vtipný Greg.“ Minnie zvedla obočí, to označení ji pobavilo. Chlapík natáhl ruce nad hlavu a hrozitánsky zívl. „Pardon, nějak to na mě doléhá. Ale byla to skvělá noc.“

„Pro mě ne,“ utrousila Minnie otráveně.

„Ne, pro vás ne.“ Muž se za nevhodnou poznámku okatě zastyděl a Minnie se nemohla ubránit úsměvu.

„Takže to byla předpokládám vaše oslava, jste Lucyin přítel, ne? Zřejmě bych vám měla poděkovat za pozvání,“ podotkla Minnie a spojila ruce za zády.

„No, za málo. Teoreticky to byl můj večírek, ale všechny pozvala Lucy.“

Když mluvil, začal mu zvonit telefon v kapse. Vytáhl ho, podíval se na displej a na chviličku se zamračil. „Omluvíte mě na minutku? Nezlobte se, tohle musím vzít, Minnie.“

„Jasně, v klidu,“ pokrčila rameny.

Otočil se k ní zády a poodešel pár kroků.

„Ahoj,“ řekl. „Jsi v pořádku? Ne, já jsem ještě ve městě… Později se zastavím… Než jsem včera šel, zkontroloval jsem všechny zámky… Ne… Dobře.“ Minnie si prohlížela jeho profil. Když mluvil, zavíral oči. „Fajn, přijdu a zkouknu to, ale vydrž pár hodin, prosím.“

Minnie sledovala, jak zavěsil. Všiml si jí a věnoval jí napjatý úsměv.

„Je všechno v pohodě?“ zeptala se.

„Ano, promiňte mi to.“ Zavrtěl hlavou. Přešel místností k obrovským oknům.

„Ale jak to, že jste tu vlastně zůstal poslední?“ zeptala se Minnie.

Na moment se otočil a zkoumavě se na ni zadíval. Potom řekl: „Asi to vyzní trapně, ale vždycky se snažím být u toho, když na Nový rok svítá. Napadlo mě, že když odejdu s ostatními, budu tou dobou někde v taxíku a propásnu to.“ Napřáhl paže směrem k oknům. „Dovedete si na sledování prvního úsvitu v roce představit lepší místo?“

„Spoustu,“ odpověděla Minnie. „Poušť, vrchol nějaké krásné hory, nebo bych se na něj klidně koukala v televizi z pohodlí postele. Ideálně ze záznamu, abych nemusela tak brzo vstávat.“

Muž naklonil hlavu ke straně, v očích měl pobavený výraz a napětí ho opustilo.

„No, už jste každopádně vzhůru, takže žádný záznam nepotřebujete. Pojďte, pojďte sem ke mně.“

Minnie přistoupila k oknu a dotkla se dlaní skla. Zpoza obzoru se plížilo světlo. Vysoká vrstva oblaků žhnula sytou, narezle růžovou barvou a vytvářela nad jinak chladným, šedivým městem hřejivou auru. Proti nebi se vypínaly siluety mrakodrapů, jejich ostré rovné hrany pronikavě kontrastovaly s měkkými mraky nad nimi.

„Je to docela působivé,“ uznala Minnie. „Ani nepamatuju, kdy jsem si naposledy přivstala kvůli svítání.“

„Dnešek je můj oblíbený den v roce,“ prohodil on. „Všechno může začít úplně nanovo, nemyslíte?“

„Abych pravdu řekla, já tenhle den úplně nejvíc nesnáším.“

„Jak byste ho mohla nesnášet? Já mám dneska narozeniny. Nic takového vám nedovolím,“ namítl a jeho unavené šedomodré oči na moment ožily a zatančily v nich jiskřičky energie.

Minnie se na něj obrátila a lenivě mrkla.

„Já mám taky narozeniny,“ prohlásila.

„Nene.“

„Nedělám si legraci. Mám je, přísahám.“

Přimhouřil oči, stáhl bradu ke krku a věnoval jí skeptický pohled. Obrátil se zpátky k oknu právě ve chvíli, kdy se obloha červeně rozzářila.

„Koukněte na to,“ vyzval ji. „Nádhera.“

Minnie se po něm letmo podívala, jak si prohlíží ranní nebe. Nemohla na jeho tváři vypíchnout jediný výrazný rys, vyznačovala se však jakousi synergií; všechno se k sobě hodilo a dohromady prostě fungovalo. Zdál se tak přirozený a bez obav, což Minnie zažívala jen málokdy. Obrátil hlavu a všiml si, že se na něj dívá, a tak se rychle otočila zase k oknu.

„Víte, asi neznám nikoho, kdo by měl narozeniny ve stejný den jako já,“ uvažoval.

„Je to dost elitní klub. Vyrobím vám členskou průkazku.“ Minnie se odmlčela, z nějakého důvodu nesvá. „Poslyšte, mrzí mě to, vím, že bych vás měla znát jménem, když jsem na vaší párty, ale přišla jsem s Gregem a on mi ho neprozradil. Jestli vám mám udělat tu členskou průkazku, zřejmě ho budu potřebovat.“

„Pardon, já jsem Quinn,“ představil se.

„Quinn?“ Minnie otevřela ústa dokořán. „Quinn Hamilton?“

„Ano, Quinn Hamilton.“

„Quinn Hamilton, narozený v nemocnici v Hampsteadu v roce 1990?“

„Ano,“ přitakal Quinn a zmateně se zamračil.

„Vy,“ spustila Minnie a zaťala zuby. „Vy jste mi ukradl jméno.“

Silvestr 1989

Connie Cooperová ležela v nemocničním pokoji a prohlížela si ženu na vedlejší posteli. Zejména si prohlížela její nohy, které byly dlouhé, krásné a hladké, jako má panenka Barbie. Jak to ta ženská v tomhle stadiu těhotenství dokázala? Connie se zadívala na své krátké, oteklé nohy porostlé centimetr dlouhými černými chlupy. Asi si je měla před odchodem z domu oholit – nebo aspoň ty části, na které pořád dosáhla.

Connie sledovala, jak si žena otřela čelo krémovým kapesníkem s krajkou. Connie měla vlasy i erární košili nasáklé potem, otírat se kapesníkem by bylo jako pokoušet se osušit palubu Titaniku rolí papírových kuchyňských utěrek. Žena vedle ní měla lesklé blond vlasy svázané jemnou žlutou stužkou – stužkou! Kdo má vůbec doma stužky? Connie si svoje tmavé nepoddajné hnízdo stáhla gumičkou, jaké Bill používal na nářadí. Jednu věc ale měly obě ženy společnou – nemocniční košile se jim nadouvaly obřími kulatými břichy.

„Mám pocit, že je tu lidí jako much. Dneska snad rodí celý Londýn,“ podotkla Connie. Druhá žena neodpověděla. Zdálo se, že má bolesti a je vyčerpaná. „Tak co, máte zkřížené nohy, abyste vydržela do půlnoci?“

„Ne,“ odvětila žena unaveně. „Nemůžu se dočkat, až to dítě bude venku. Mám kontrakce už dva dny, ale vždycky se rozjedou a pak zase přestanou.“

„Mě jen napadlo, jestli to nezkoušíte zdržet kvůli těm penězům,“ vysvětlila Connie. „Mimochodem, já jsem Connie.“

„Tara,“ odpověděla blondýna, ale vyšlo z toho „Ta… raaa…“, protože na ni přišel další stah. Začala krátce, bečivě vydechovat.

Connie chtěla něco dodat, ale musela se zarazit a soustředit na vlastní kontrakci. Vstala, přešla pokoj a opřela se o jednu z prázdných postelí na druhé straně, dokud bolest neodezněla. Potom se obrátila zase na Taru a řekla: „Děláte to špatně. Dýcháte moc mělce, zní to, jako když bečí ovečka.“

„Ovečka?“ zopakovala Tara. Zdála se zahanbená.

„Jo, musíte dýchat víc zhluboka, vydávat zvuky spíš jako kráva, anebo ideálně jako hroch. Zkuste funět jako hroch.“

„Rozhodně nemíním funět jako hroch.“ Tara prudce zavrtěla hlavou. „To je absurdní.“

Connie pokrčila rameny. Začala se na přední noze pohupovat dopředu a dozadu, přičemž se stále opírala o čelo nemocničního lůžka.

„Vy jste vážně neslyšela o odměně pro první miminko devadesátých let? Tak to jste zřejmě jediná.“

„Jo o tomhle,“ přikývla Tara. „Asi se mi o tom někdo zmínil při předporodní prohlídce. Nevěděla jsem, že je s tím spojená i finanční odměna.“

„Jedna z nás ji vyhraje,“ zamručela Connie. Pak zhluboka, hrdelně zasténala. „Ale musíte vyskočit. Miminka se nerodí, když člověk leží na zádech.“

„Když já už vůbec nemůžu. Nedokážu se pohnout,“ špitla Tara.

„Jinak to nepůjde,“ upozornila ji Connie. „Musíte vstát, začít chodit, aby vám pomohla gravitace.“

Tara se neochotně posadila a spustila nohy z postele. Zdálo se, že ji každý pohyb stojí ohromné úsilí.

„Ježíš, už zase… To… To nezvládnu.“ Tara se svezla na podlahu a její tělo zachvátila neviditelná trýznivá síla.

„Zkuste vstát,“ vybídla ji Connie a vzala ji za ruku. „Je to lepší, věřte mi.“ Connie Taru přizvedla a nastavila jí předloktí, aby se mohla opřít. Tara se kolébala, supěla a skučela se zavřenýma očima. „Fajn, na tom dýchání ještě zapracujeme, ale aspoň už jste nahoře.“

Dvoukřídlé dveře do pokoje se rozletěly a dovnitř vkráčela porodní asistentka v bledě modré uniformě.

„Tak jak se daří, dámy? Omlouvám se, že jsme vás museli dát dohromady, ale ještě jsem nezažila, že by se v jednu noc dralo na svět tolik miminek. Štěstí, že jsem na silvestra neměla žádné plány,“ uchechtla se.

„Všem jde o ty peníze,“ objasnila Connie. „I když tahle tvrdí, že o té ceně ani nevěděla.“

Taru už bolest přešla, pohled měla skelný a upírala ho k oknu. Connie se na ni podívala. Ten pocit znala – minule rodila čtyři dny.

„Jé, vy jste o tom nevěděla?“ zeptala se asistentka. „London News nabídly peníze prvnímu dítěti, které se v Londýně narodí v devadesátých letech. Všichni doufáme, že to bude někdo tady v Hampsteadu. Ačkoli jestli mám být upřímná, ty noviny očividně nevědí co s penězma.“

„Nabízejí padesát tisíc liber,“ upřesnila Connie.

Connie by si s takovou částkou věděla rady. Mohla by Billovým rodičům splatit peníze, které jim půjčili. Mohli by si pronajmout větší byt. Mohla by dokonce pořídit miminku nějakou výbavičku – oblečení, které by před ním nenosili tři starší bratranci a bratr. Ale nechtěla si dělat naděje. Podobně podle všeho uvažovaly tisíce žen po celém Londýně.

„Sponzoruje to nějaký výrobce plenek. Myslím, že výherce dostane i celoživotní zásobu plenek zdarma,“ dodala porodní asistentka.

„Teď stoprocentně zkříží nohy a bude čekat do půlnoci,“ zasmála se Connie, ale smích přešel v prudké oddechování, protože jí břichem projela další vlna bolesti.

„Pojďte, paní Hamiltonová, skočte si na postel,“ vyzvala sestra Taru. „Potřebuju vědět, jak to s vámi vypadá.“ Zatáhla závěs na přepážce u lůžka a navlékla si gumové rukavice. Pár minut nato odstoupila od postele a zavrtěla hlavou. „Tímhle tempem se toho miminka dneska nedočkáte, pořád jste otevřená jenom na šest centimetrů. Musíte vstát a co nejvíc chodit.“

„Přesně to jsem jí říkala,“ zahalekala Connie přes přepážku.

„Ale jak dlouho?“ zafňukala Tara. „Jsem tak strašně unavená, chci hlavně spát.“

Z chodby zazněl zvonek. Asistentka si rychle stáhla rukavice a umyla si ruce.

„Za chvíli přijdu zkontrolovat i vás, paní Cooperová.“

Sestra vystřelila z pokoje stejně chvatně, jako vešla, a dvoukřídlé kyvné dveře se za ní hlučně rozkmitaly. Connie uslyšela zpoza plastové přepážky táhlé, dětské vzlykání. Sesoukala se z postele a odtáhla závěs, aby na Taru zase viděla.

„Ne, ne. Na slzy není kdy. Teď máme práci,“ rozhodla Connie.

„Já už to nezvládnu. Dva dny jsem nespala.“

„Kde je váš muž?“

„Poslala jsem ho domů. Říkala jsem si, že by se aspoň jeden z nás měl vyspat.“ Potom ji přemohla bolest a ona se instinktivně schoulila do klubíčka. Connie cítila, že i na ni přichází kontrakce. Vzala Taru za zápěstí a jemně si přitáhla její obličej ke svému. Tara začala sténat, zmučeně mňoukala jako kočka, kterou někdo škrtí.

„Tohle je kočka. Co jsem říkala? Říkala jsem kočka, ovce, anebo hroch? Musíte víc zhluboka, ukažte, dělejte to po mně.“

Connie začala z hloubi bránice vyrážet mohutné, prudké bučení. Tara celá zrudla a sklopila oči k podlaze. „Nestyďte se. Kromě nás tu nikdo není. No tak.“ Tara nesměle bekla. Soustředěně se mračila. „Hluboko, hlasitě, mnohem hlasitěji, MHÚÚÚÚÚÚÚ…,“ zaburácela Connie. Tara na ni zmateně zírala. Zkusila to znovu, jako Connie. Ta mlčky, souhlasně přikývla. Tara byla nejdřív z dýchání nesvá, pořád se nemohla oprostit od nutkání chovat se jako dáma, ale postupně se uvolnila a začala imitovat Conniiny prudké vzdechy.

„Pomáhá to, co? A teď zkuste tohle.“

Connie padla na matraci na všechny čtyři a kývala břichem dopředu dozadu. Tara ji poslušně následovala. Connie cítila, že jsou její kontrakce stále intenzivnější. Nejraději by začala ječet, ale chtěla se ovládat kvůli Taře, chtěla jí ukázat, jak pracovat s dechem a pomoct si od bolesti. Obě ženy se tiše pohupovaly.

„Vy jste si nechala před porodem udělat manikúru?“ zeptala se Connie s pohledem na Tařiny dokonale upravené nehty.

„Ano.“ Tara roztáhla prsty na ruce. „Proč?“

„A voskovou depilaci a tak vůbec taky?“ zazubila se Connie.

„To je trochu osobní otázka,“ odpověděla Tara zamračeně.

Zatímco se komíhala dopředu dozadu, nechtěně jí vzadu cosi hlasitě uniklo. Taře chviličku trvalo, než jí došlo, co se stalo, a přitiskla si dlaň na ústa. Connie se zachechtala, dlouze, srdečně.

„Zezdola se pohrnou ještě mnohem horší věci, takže s nějakým větříkem nemusíte nadělat, vy fajnovko.“

Tara si oběma rukama zakryla obličej a pak se taky rozesmála. Zpěvným, vysokým hlasem.

„Propáníčka, takhle vy se smějete?“ zeptala se Connie. „I ten váš smích zní upjatě.“

Obě ženy propukly v hysterický chechot a ne a ne přestat.

„Jo, takhle já se směju, co je na tom špatného?“ zachrochtala Tara a z očí se jí řinuly slzy.

„Ne, prosím, už mě nerozesmívejte, to hrozně bolí,“ vyhrkla Connie, jednu ruku si přitiskla na břicho a druhou si ovívala tváře.

Během příštích pár hodin Connie Taře ukázala, jak se má uvolnit a pustit všechno z hlavy. Vysvětlila jí, jak se pohybovat, aby se děťátko dostalo ven. Naučila ji dýchat a bučet a vrčet a ječet a nestarat se o to, jak to vypadá anebo zní. Stahy se jim zpravidelnily a intervaly mezi nimi se zkrátily. Konečně se něco dělo.

„A co se ti má vlastně narodit?“ zeptala se Connie poté, co společně prodýchaly další kontrakci.

„Chlapeček.“

„A jméno už jste vybrali?“

„Uf, to snad ne… Já už to nevydržím, Connie,“ začala naříkat Tara.

„Nesmíš se vysilovat brekem,“ poučovala ji Connie. „No tak, vydrž ještě, dělej to co já, to zvládneme. Jak mu teda budete říkat?“

„Manželovi se líbí John, tak se jmenuje on. Já nevím, možná Roger?“ uvažovala Tara a otřela si hřbetem ruky z čela pot. Connie nakrčila nos. Tara se zasmála. „Dobře, tak Roger ne.“

„Promiň,“ řekla Connie také se smíchem.

Přišla další kontrakce, těla obou žen byla zvláštně sladěná. Navzájem se pevně držely za ruce a dýchaly ve stejném tempu.

„Kde jsou sestry?“ zakvílela Tara. „Potřebuju, aby zavolaly Johna.“

„Věř mi, já sice rodila zatím jenom jednou, ale muži se při tom jenom pletou,“ ubezpečovala ji Connie s prudkým oddechováním. Když vzhlédla, všimla si, že se Tara odploužila zase ke své posteli a buší hlavou do postranice. Connie se k ní odkolébala a pohladila ji po zádech.

„Hele, zítra už to bude jenom ošklivá vzpomínka. Chceš slyšet, jak chci miminko pojmenovat já?“ Connie odtáhla Taru od lůžka. „Mám to jméno vymyšlené už od doby, co jsem byla malá.“ Tara se na ni obrátila. „Quinn. Je to staré rodové jméno. Moje babička byla Quinn; vždycky říkala, že to jméno v sobě skrývá irské kouzlo, prý nikdy neznala žádnou Quinn, která by neměla kouzelný život.“ Tara se dál kývala dopředu a dozadu. Connie nepoznala, jestli ji poslouchá. „Nejdřív se mi narodil chlapeček a Bill trval na tom, aby se jmenoval William, po něm. Každopádně jsem si prosadila, že ať se nám příště narodí kluk, nebo holka, bude to Quinn.“

Když se vrátila porodní asistentka, našla obě ženy, jak klečí na podlaze a drží se za ruce.

„Jak tak na vás koukám, zřejmě porodíte ve stejnou chvíli,“ podotkla a odvedla Connie zpátky do postele. „Pojďte, paní Cooperová, podíváme se, jak jste na tom.“

Connie a Tara spolu zůstaly další čtyři hodiny.

Do nemocnice se vrátil Tařin manžel John, ale ona chtěla, aby počkal venku, dokud se nepřiblíží samotný porod.

„V tuhle chvíli potřebuju jenom Connie,“ vysvětlila sestře.

Uvolnil se samostatný pokoj, ale Tara se nechtěla přestěhovat. Když dorazil i Bill, Connie poprosila, ať taky počká v recepci, než ho zavolají.

„Takže abych tomu správně rozuměla,“ prohlásila porodní asistentka, „vy chcete, aby manželé vás obou počkali v recepci, protože si před porodem pomáháte navzájem?“

Connie a Tara přikývly.

Kolem půl dvanácté byly už obě připravené tlačit.

„Fajn, teď vás vezmeme na sál,“ nařídily sestry. Nastal čas, aby se ženy konečně odloučily. Connie i Tara se položily na lůžka, na nichž měly být převezeny z pokoje. Naposledy se vzaly za ruce.

„Hodně štěstí,“ popřála Connie ochraptěle.

„Děkuju,“ vyslovila takřka neslyšně Tara.

„No, vsadila bych se, že jedna z vás bude mít to první miminko roku,“ poznamenala sestra, která tlačila Connie.

„Nikdo jiný tady v nemocnici na to zatím nevypadá,“ dodala sestra, která odvážela Taru.

Cestou na sál uviděla Connie Billa, seděl na židli a čekal na ni. Vstal a složil noviny, které si do té doby četl.

„Ty sis teda dala načas, ženská, čekám tu už věčnost,“ postěžoval si.

„Já to nemůžu zařídit, aby ti to vyhovovalo, Bille,“ zavrčela Connie. „Porodím, až budu úplně připravená.“

Bill se zase posadil a s mlasknutím zavřel pusu.

Connie tlačila půl hodiny. Stálo ji to každičký kousek energie, který jí zbýval, a už nemohla ani mluvit. V jednu chvíli k ní Bill přišel, podíval se na hodinky, našpulil rty a řekl: „Kdybys to ještě chviličku vydržela, lásko, do půlnoci zbývají jenom dvě minuty.“

Jeho žena vyrazila ohlušující hrdelní skřek, jako samice pterodaktyla chránící své mládě před útočníkem. Obě porodní asistentky leknutím nadskočily a Bill se urychleně vrátil na židli, shrbeně se posadil, propletl prsty na rukou a začal nervózně točit palci.

„Už vidím hlavičku,“ oznámila jedna z asistentek.

Tlak začal být nesnesitelný. Connie měla pocit, že užuž praskne, ale pak přišla úleva.

„A je venku,“ vyhrkla sestra, „je to holčička!“

Všichni v místnosti ztichli a čekali, až o sobě dá novorozeně vědět, až se poprvé nadechne. Ozval se pláč, naštvaný vřískot, a potom byl skrz tenké nemocniční zdi slyšet křik dalšího dítěte.

„Je v pořádku?“ ujišťovala se Connie s pátravým pohledem na obě sestry.

„Naprosto,“ odpověděla jedna z nich, zabalila děvčátko do osušky a opatrně ho Connie přiložila na hrudník.

„Byli jsme první,“ oznámil Bill rozhodně. „Stoprocentně to znělo tak, že naše se narodila první. Vydrželas do půlnoci, jsi vážně pašák, Connie Cooperová.“

Connie však neposlouchala; cele ji zaměstnávalo úžasné stvořeníčko, které jí vrnělo v náručí.

Nový rok 1990

Druhý den ráno Connie miminku zrovna tiše prozpěvovala, když do nemocnice dorazil Bill s Williamem.

„Podívej, koho tu mám,“ řekl a postavil chlapečka na zem. Ten se hned odbatolil k posteli, vyhrkl „máma“ a natáhl po Connie ruce.

„Chceš se seznámit se sestřičkou, Williame?“ zeptala se Connie a poplácala místo na posteli vedle sebe. William k ní vyšplhal, takže měla v každé ruce jedno dítě. „Tohle je maličká Quinn.“

Vzala Williama za ruku a vedla mu ji, aby mohl holčičku jemně pohladit.

„Quinn jí nemůžeš říkat,“ oznámil Bill.

„Jak to?“ Connie k němu zalétla pohledem.

„Protože tak už pojmenovala svoje dítě ta druhá ženská, ta, co vyhrála ty peníze.“

„Cože?“ dotázala se Connie šeptem. Opatrně miminko položila zpátky do postýlky vedle svého lůžka. „Co to vykládáš, Bille?“

„Je toho plný rádio. Ten kluk vyhrál všechny ty peníze, protože se narodil jen minutu před naší holkou, a jmenuje se Quinn. Pořád tvrdím, že první jsme byli my. Sestry se asi mezi sebou domluvily, co dají do záznamů, podle toho, co by se podle nich líp vyjímalo v novinách,“ zavrčel a přejel si oběma velkými dlaněmi přes holou hlavu.

„Quinn? Ona svoje dítě pojmenovala Quinn?“ Connie tomu nemohla uvěřit.

„Jo, takže my to naše nemůžeme pojmenovat stejně, to by vypadalo blbě. Jejich Quinna jsou plný zprávy, je slavnej, navíc si teď každej myslí, že to je klučičí jméno.“ Connie tiše seděla, naprosto ohromená „Mně se pro holku vždycky líbilo jméno Minnie,“ pokračoval Bill. „Co myslíš, Wille? Malá Minnie. Možná není bohatá, ale rozhodně je krásná.“ Naklonil se, políbil ženu na čelo a miminko mozolnatou rukou štukatéra pohladil po tvářičce.

Connie se nechtělo myslet, byla příliš unavená. Potřebovala spát. Taky nakrmit miminko. A musela si srovnat v hlavě, jak zvládne péči o batole a novorozence. Kvůli jménu se s Billem může pohádat později.

Než se dostali domů a Connie se trochu prospala, malý Quinn Hamilton, první dítě devadesátých let, byl všude v celostátních zprávách. „Největší klikař v zemi,“ zněl jeden z titulků. „Quinn hraje prim!“ vykládal reportér v ranním vysílání. Úplně tím Connie to jméno znechutili, navíc ji noviny provokovaly penězi, které mohla vyhrát ona. Nadto Bill už holčičce začal říkat Minnie. Connie seděla na gauči, kojila miminko a sledovala, jak Taru vyzpovídává televizní hlasatel.

„Někdo mi řekl, že jméno Quinn nosí štěstí, a náš chlapeček měl zatím veliké štěstí,“ vykládala Tara s úsměvem. Blond vlasy měla pro tu příležitost vyfoukané a svěží obličej jí jen zářil. Nevypadala na to, že nedávno porodila. Connie shlédla na svou dceru.

„Nechápu, jak ti mohla ukrást jméno,“ řekla tiše. Cítila, jak se jí za očima hromadí horké slzy. Mléko se jí spustilo ještě vydatněji a byla z toho celá rozhozená; jestli si dovolí rozbrečet se, možná se jí nikdy nepodaří přestat. Zavřela víčka, aby nával emocí i slz potlačila, a zašeptala miminku: „No nic, prostě nám to o minutku nevyšlo.“

Nový rok 2020

„Počkej moment.“ Quinn ji přerušil zvednutým prstem. „Takže ty jsi Minnie Cooperová?“

Seděli na podlaze, oknem se teď do místnosti vléval jasný sluneční svit. Minnie se opřela o obě ruce a protáhla si krk.

„Věřil bys tomu, že rodičům trvalo několik týdnů, než jim došlo, jak moc se moje jméno podobá názvu mini cooperu? Ve škole na mě každou chvíli někdo dělal ‚brrrm brrrm‘.“

„To mě mrzí, že se jmenuješ podle auta,“ zazubil se Quinn, „ale moje máma by tu historku podala jinak.“

„No, to celkem chápu,“ odvětila Minnie. „Přece by nepřiznala, že ukradla něčí jméno.“

Quinn se na ni obrátil.

„Dovedeš si přestavit, že jsme se narodili ve stejné nemocnici, ve stejný den, jen pár minut po sobě?“ vykládal se zaujatým výrazem. „Jaká je pravděpodobnost, že se něco takového stane? A že se takhle seznámíme, navíc o narozeninách? Nepřijde ti to zvláštní?“

Minnie se na něj dlouze zadívala. O tomhle muži během svého života hodně přemýšlela. Připadalo jí divné nemít ráda někoho, koho nikdy neviděla, o kom nic nevěděla, přesto se svým pocitům nemohla ubránit. Podle toho, co říkala máma, byl tohle kluk, který ji připravil o jméno a spolu s ním o šťastný osud. Kdykoli se Minnie stalo něco neblahého, matka jí říkala: „Mělas smůlu už od narození, holka.“ Byl to leitmotiv Minniina dětství. Teď vzpomínala na nejrůznější nepříjemnosti a přešlapy.

O sedmých narozeninách Minnie na ulici spadla do nezakrytého kanálu a zlomila si nohu.

„Chlapík od kanalizací přísahá, že se otočil jen na pár vteřin,“ poznamenal záchranář, když se Minnie pokoušel vytáhnout.

„Tahle se narodila pod smolnou hvězdou,“ podotkla Connie, která se nakláněla nad kanál. „Quinn Cooperové by se nic podobného nestalo.“

Večer před jejími třináctými narozeninami jí rodiče dovolili uspořádat oslavu pro kamarády. Minnie pozvala dvanáct spolužáků včetně chlapce, který se jí líbil – Calluma Petersona. Deset z pozvaných ten týden skolila chřipka, takže dorazil jenom Callum Peterson a Mary Stephensová. Minnie pak celý večer přihlížela tomu, jak se Callum s Mary muchlují u nich na gauči. Maraton v líbání přerušili a nadechli se jenom ve chvíli, kdy z kuchyně přišla Minniina máma a nabídla jim něco na zub z trouby. Když se pak Connie nakláněla nad konferenční stolek, aby odnesla talíř nesnědených koleček z listového těsta, mrkla na dceru a zašeptala: „Tohle by se nikdy nestalo, kdyby –“

„Já vím, já vím,“ sykla Minnie. „Kdybych se jmenovala Quinn Cooperová.“

Příběh o Minniině ukradeném jménu se stal u Cooperových rodinnou legendou. Její matka tu historku o nespravedlnosti, která vládne světu, vytahovala, kdykoli se naskytli nějací posluchači.

„Ne že by kvůli tomu byla zahořklá,“ podotýkal vždycky Minniin otec s úšklebkem.

„Hele, ty radši mlč. Beze mě by té upjaté ženské trvalo ještě bůhvíjak dlouho, než by porodila,“ namítala Connie.

Bill s Williamem si ji dobírali, kdykoli to téma přišlo na přetřes, Minnie však neušlo, že i když máma předstírá, že to bere s humorem, v očích má bolestný výraz. Založila dětem šedý sešit, kam lepila nejrůznější památky a fotografie, a ten občas na jejich narozeniny nebo o Vánocích vytahovala. Nechyběly v něm staré výsledkové listiny z Minniiných plaveckých závodů, Willovy diplomy z matematických olympiád ani výstřižek z London News ze dne, kdy se Minnie narodila, kde byl na úvodní straně titulek týkající se Quinna. Kdykoli matka otočila na tu stránku, na obličeji jí vyvstal výraz jakési posvátné úcty.

Minnie jakživ nenapadlo, že by se s tím mužem mohla seznámit. Někdy dokonce pochybovala o pravdivosti té báchorky. V době dospívání se ho jednou pokoušela vyhledat na internetu. Na sociálních sítích na žádného Quinna Hamiltona svého věku nenarazila. A přesto teď seděl vedle ní na podlaze, chlapík přes metr osmdesát, a s úsměvem v laskavé, pohledné tváři se na ni díval, jako by byli staří přátelé.

„Jestli tě to uklidní, nemám pocit, že by mi to jméno přineslo zvláštní štěstí,“ poznamenal Quinn.

„Vypadáš, že se ti docela daří,“ odpověděla Minnie. „Ten včerejší večírek stál zřejmě víc, než já vydělám za rok.“

„Peníze nejsou všechno,“ opáčil Quinn.

Minnie se zašklebila. Že peníze nejsou všechno, říkají jedině lidi, kteří o ně nemají nouzi.

„Poslyš, nechceš si dát snídani? Rád bych se dozvěděl něco o svém skorodvojčeti. Zvu tě, ať ti aspoň trochu vynahradím tu krádež jména.“ Vstal a podal jí ruku, aby jí pomohl z podlahy.

Minnie zaváhala. Lákalo ji to, ale něco v jeho suverénním vystupování ji zároveň odrazovalo. Navíc byl Nový rok. Podle dosavadních zkušeností nebylo moudré přistupovat na žádné nabídky, které na její narozeniny zazněly.

„Bohužel nemůžu,“ prohlásila rázně. „Musím jet domů a dát si sprchu, a taky sehnat svého přítele. Určitě má o mě strach.“

„Jasně.“ Quinn sklopil oči k podlaze a prohrábl si rukou husté vlasy. „Tak třeba někdy jindy?“

„Třeba,“ odpověděla Minnie, zvedla kabelku a chystala se k odchodu.

„Nejsi přece naštvaná kvůli tomu jménu, že ne?“ ujišťoval se Quinn. „Je to jenom jméno.“

„Možná pro tebe,“ utrousila Minnie a pohodila vlasy, aby jimi zakryla větší část obličeje.

Došli společně k hlavnímu vchodu do klubu a Quinn jí podržel dveře vedoucí na ulici.

„Poslyš, jestli se ti nehodí ta snídaně, můžeš mi aspoň dát telefonní číslo?“ zeptal se. „Když už nic jiného, potřebuju od tebe tu členskou průkazku.“

„Členskou průkazku?“

„Do Klubu narozených prvního ledna.“

„Jo tak. No, najdeš mě docela snadno. Na Facebooku není moc Minnie Cooperových, co nemají na profilové fotce auto.“

Minnie k němu zvedla pohled. Stál hned vedle ní a přidržoval dveře otevřené, aby jimi mohla projít. Cítila, jak jí na pažích naskakuje husí kůže, a ovinula si je kolem hrudníku.

„Ty nemáš kabát?“ zeptal se.

„Ztratila jsem ho cestou sem.“

„Tak já ti půjčím svůj, ať nezmrzneš.“

„Ne, to je v pohodě.“

Minnie naklonila hlavu ke straně; stál pořád ve vchodu. Cítila se nesvá, z jeho fyzické blízkosti ztrácela půdu pod nohama. Byla u něj tak blízko, že cítila teplo vyzařující z jeho těla. Aniž o tom přemýšlela, nasála jeho vůni, vůni horké kůže a vyžehlené bavlny. Bezděčně si olízla rty. Bylo to jen letmé gesto, ale on si ho všiml a usmál se. Minnie se zamračila, v rychlosti podklouzla pod jeho paží a vypadla na ulici. Tenhle chlap byl zjevně zvyklý na to, že z jeho pohledu ženy jihnou. Pochybovala, že by někdy dostal košem, natož se snídaní.

„Tak všechno nejlepší, zloději jmen,“ řekla, než se obrátila k odchodu.

„Nápodobně, skorodvojče,“ popřál jí Quinn. Opíral se o zárubeň a v pobavené tváři se mu udělal dolíček.

Minnie přeběhla na protější chodník a postranní uličkou se vydala pryč od klubu. Odolala nutkání ohlédnout se, zjistit, jestli se za ní pořád dívá. Když dorazila na hlavní ulici, doposud jasné nebe se najednou zatáhlo a začaly padat obrovské dešťové kapky.

1. ledna 2020

Minnie vystoupila z autobusu číslo 56 na Essex Road, před obchodním domem Sainsbury’s. Stálo tam pár ztraceně působících jedinců, čekali, až otevřou. Chodník před protější hospodou byl posetý plastovými kelímky a déšť zatím nestihl smýt cigaretové nedopalky ani nedojedené zbytky jídel v krabičkách, které se válely kolem přeplněných košů. Když probíhala postranní uličkou ke svému bytu, pořád lilo, proto si hlavu zakrývala pažemi. U vchodových dveří zalovila v kabelce, pátrala po klíčích – nebyly tam. Chvíli stála a celá rozechvělá mokla, pak vysypala obsah kabelky na zápraží, v naději, že se třeba skrývají mezi starými účtenkami a volně poházenými šminkami. Prohlédla si zmáčenou hromádku nejrůznějších věcí, pak zavřela oči a pomalu vydechla; klíče byly v kapse kabátu, který ztratila včera v autobuse. Jak jinak. Má narozeniny – dneska se pokazí úplně všechno.

Minnie vzhlédla k oknům svého bytu. Viděla šedý obličejík svého kocoura přitisknutý ke sklu.

„Ach jo, Štísko – ty můj chudinko!“ vykřikla. „Musím tě nakrmit, zlato.“

Minnie všechno nacpala zpátky do kabelky a zazvonila na oba zbývající byty v domě. Třeba se nad ní někdo slituje. Nebo si aspoň bude moct dobít telefon, osušit se a zavolat domácímu, aby ji pustil dovnitř. Nikdo ale neotevíral.

„Jdeš brzo,“ okomentovala Leila, když kamarádce o půl hodiny později otevírala vchodové dveře. „Máme přece domluvený oběd, ne?“

Leila bydlela ve Stoke Newingtonu v severovýchodním Londýně, půl hodiny autobusem od Minnie. Žila s přítelem v nejvyšším patře někdejšího obecního činžáku. Budova ničím nevynikala, byla to betonová krabice s chodbami pomalovanými graffiti, ale byt byl světlý a útulný. Leila stála ve dveřích a na sobě mela růžový župan s jednorožci, který měl na prsou třpytivý růžový nápis „Chceš splnit přání?“. Duhové vlasy měla na temeni svázané do nepořádného drdolu; sytě barevné pruhy přecházely v několikacentimetrové odrosty myší hnědi. Když Minnie popisovala Leilu, často o ní mluvila jako o filmové hvězdě z padesátých let se šílenými vlasy; měla postavu s výraznými křivkami a hluboko posazené oči, které jako by z nějakého důvodu vždy působily smyslně. Župan, co měla na sobě dnes ráno, její hvězdný vzhled nicméně příliš nepodtrhoval.

„Ztratila jsem klíče a celou noc jsem byla zamčená na záchodě v nočním klubu,“ oznámila jí Minnie a gestem odmítla Leilin pokus ji obejmout. „Radši se mě nedotýkej, jsem úplně mokrá.“

„Na záchodě v nočním klubu?“ Leila skryla obličej do dlaní. „Chudinko moje smolná.“ Natáhla ruku, pohladila ji a poplácala po tváři jako malé dítě. „Všechno nejlepší k narozeninám, Min.“

„Díky,“ řekla Minnie, stiskla si kořen nosu a pak se hlasitě nadechla.

„Ty jsi teda promočená – pojď, pojď dál. Zírám, že sis troufla jít do klubu, to musíš mít Grega fakt ráda.“

Minnie kamarádku následovala úzkou chodbou do koupelny. Leila stáhla ze sušáku našedlý růžový ručník a podala jí ho. Byl tuhý jako prkno, jako by ho asi tak pětsetkrát vyprala na milion stupňů Celsia.

„Dej si horkou sprchu, pak ti půjčím nějaké suché šaty,“ navrhla Leila.

„Všechno nejlepší k narozeninám, Minnie,“ ozval se z jiné místnosti Ianův hlas.

Minnie nakoukla pootevřenými dveřmi do obýváku. Ian seděl v trenýrkách na nízkém béžovém gauči a hrál na Xboxu. Nohy si opíral o obrácenou přepravku od pomerančů, která jim sloužila jako konferenční stolek. Nakraťounko ostříhané vlasy měl schované pod červenou kšiltovkou a na nadloktí měl nové, čerstvě vypadající tetování, nápis „Hráč číslo 1“.

„Díky, Iane. To tetování máš nové?“

„Dostal jsem ho k Vánocům od Lei,“ vysvětlil Ian.

„Nezabalila jsem mu ho,“ zavolala Leila z koupelny, „ani jsem ho nevybrala, natož abych ho schvalovala.“

„Nechceš si se mnou zahrát? Třeba konečně přestanu prohrávat,“ nabídl Ian.

„Možná až se mi trošku vrátí cit do prstů,“ odpověděla Minnie.

Leila přišla z koupelny a vtiskla Minnie do dlaně bílou lahvičku. Měla na sobě namalované kokosové ořechy a růžové květy.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Příští rok v tento den.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.