Oliver Pötzsch

DIE HENKERSTOCHTER UND DER FLUCH DER PEST

Copyright © 2020 by Ullstein Buchverlage GmbH, Berlin

Alle Rechte vorbehalten

Translation © 2021 by Tomáš Kurka

ISBN 978-80-242-7503-1

Mému otci Peterovi, bratrům Florianovi a Marianovi, kmotřenci Aliahmadovi a všem ostatním lékařům a zdravotníkům, kteří se každý den starají o to, aby se lidem žilo lépe.

My, spisovatelé, o tom jen píšeme…

Osoby

KUISLOVA RODINA

JAKOB KUISL, kat města Schongau

MAGDALENA FRONWIESEROVÁ (rozená KUISLOVÁ), Jakobova starší dcera

SIMON FRONWIESER, mnichovský lékař

BARBARA WEISHEITINGEROVÁ (rozená KUISLOVÁ), Jakobova mladší dcera

VALENTIN WEISHEITINGER, mnichovský městský muzikant

GEORG KUISL, Jakobův syn

PETR, PAUL a SOPHIA, děti Magdaleny a Simona

MNICHOV A SCHONGAU

JOHANN LECHNER, schongauský soudní písař

JOHANN SCHREEVOGL, schongauský měšťan a Kuislův přítel

MARTA STECHLINOVÁ, porodní bába

MATHIAS a JOSEF, schongauští biřici

CRESCENTIA LAUBINGEROVÁ, dcera lazebníka z Peitingu

PLUKOVNÍK, nájemný vrah

KORUNNÍ PRINC MAX EMANUEL, budoucí bavorský kurfiřt

KAUFBEUREN

JOHANN REHLINGER, kaufbeurenský purkmistr

MARTIN EDEN, syn zesnulého městského fyzikuse Hermanna Edena

CONRAD NÄHER, kaufbeurenský kat

RAFAEL, katovský pacholek

GOTTLIEB BÄRWEIN, správce špitálu

HANS KOHLER, lékárník

LEONHART SCHROPP, chirurgus

OTEC DAMIÁN, špitální duchovní

THOMAS WIDMANN, představený kaufbeurenských jezuitů

TOBIAS HÖRMANN Z GUTENBERGU, baron a kaufbeurenský měšťan

XAVER KLINGENSTEINER, kemnatský kat

Krysař z Hamelnu

(starobylá německá pověst převyprávěná bratry Grimmy)

Před mnoha lety navštívil město Hameln podivuhodný muž. Byl oblečený do pestrého šatu a prohlašoval o sobě, že je krysařem. Za určitý finanční obnos slíbil město zbavit všech krys a myší. Měšťané souhlasili, krysař vytáhl píšťalu a začal hrát. Vzápětí vybíhaly ze všech domů krysy a myši a shromáždily se kolem něj. Když v úkrytech nezbyla ani jediná, vydal se muž z města a havěť ho následovala až k řece Vezeře. Na břehu si svlékl šaty a vstoupil do vody, krysy ho následovaly a všechny se utopily.

Měšťané se zbavili krysí pohromy, ale platit se jim nechtělo. Vymlouvali se tak dlouho, až krysař s kletbami na rtech odešel. V létě se objevil znovu, tentokrát oblečený jako lovec, tvář zamračenou, na hlavě rudý klobouk podivného tvaru. V uličkách města znovu zazněla jeho píšťala. Tentokrát ho nenásledovaly krysy a myši, ale děti. Malí chlapci a dívky se v hojném počtu shromáždili kolem krysaře a celý zástup šel za ním až k vysoké hoře, v níž všichni zmizeli. Matky vypukly v nářek a pláč. Na všechny strany byli vysláni poslové, ale po dětech nezůstala ani stopa.

Celkem se jich ztratilo sto a třicet.

Prolog

Kraj Allgäu, léta Páně 1679

Smrt se ohlásila tichým pískáním. Cornelius van Leyden si nejprve myslel, že slyší vzdálené dětské hlasy, jakési naříkání nebo broukání. Ale pak se zvuky začaly podobat spíše tlumenému smíchu. Jasně, někdo se poblíž chichotal! Van Leyden cítil, jak mu tepe krev v žilách na spáncích. Otevřel oči a neviděl nic než černočernou tmu. Copak oslepl? Pokusil se posadit, ale očividně nejen ztratil zrak, ale i ochrnul. Jak jinak si mohl vysvětlit, že se nedokázal ani pohnout? Nebo možná umřel a tohle kolem je peklo?

Chvíli se pokoušel různě zmítat a dospěl k závěru, že neochrnul, ale kdosi ho svázal silnými koženými řemeny. Měl jimi omotaný hrudník, paže, břicho a nohy. Ležel v temné místnosti, pravděpodobně sklepním žaláři, svázaný jako balík. Spíše se mu ulevilo, než že by měl strach.

Cornelius van Leyden se neocitl v kobce poprvé. Jako dlouholetý žoldnéř sloužil již tolika pánům, že by to ani nedokázal spočítat. Posledním byl francouzský král Ludvík XIV., pod jehož praporem bojoval v nizozemské válce. Raboval, vypaloval, znásilňoval a vraždil, vždy s požehnáním příslušného pána a někdy i církve. Již dvakrát utekl v poslední chvíli hrobníkovi z lopaty. V prvním případě dokázal těsně před popravou uniknout ze žaláře. Venku se již stavěla šibenice, ale kamarádi se k němu prolámali pomocí střelného prachu. Podruhé se s ním utrhl provaz a velitel mu dal milost. Van Leyden se nebál vězení ani ďábla. Měl sedm životů jako kočka a byl přesvědčen, že i z této díry se dostane se zdravou kůží!

Jen kdyby mě tak nebrněla hlava…

Lebka mu třeštila, jako by ho někdo přetáhl pažbou ručnice. Asi to byl následek nepočítaných pohárů vína, které do sebe včera lil v té zaplivané kaufbeurenské putyce. S pár dalšími flanderskými žoldnéři si připíjeli na zdraví svého nejnovějšího pána, onoho mladého bavorského korunního prince, kterému ještě teče mléko po bradě. Ale i přesto se brzy stane kurfiřtem, a tím pádem jedním z nejmocnějších vládců říše. Propíjeli žold, pak si k nim přisedlo pár nevěstek a ještě nějací chlápci, na něž si van Leyden již nedokázal pořádně vzpomenout. Lili do něj víno… a pak se ocitl tady.

Tušil, co se stalo. Dostal se do rukou bandě mizerných verbířů, kteří člověka opijí a pak mu nechají podepsat lejstro. Pravděpodobně včera naškrábal křížek na nějaký cár papíru a bude muset sloužit novému knížeti. Asi ho hodili sem dolů, aby trochu vyspal kocovinu. Pak dostane nové hadry, naučí se pískat novou pochodovou melodii a bude mašírovat pod novým praporem.

„Hej! Vy tam!“ zařval do tmy. „Pusťte mě ven, zmetci! Nebo mi přineste aspoň něco k pití! Slyšíte?“

Teprve nyní si uvědomil něco, čeho si kvůli urputným bolestem hlavy zatím nevšiml. Cosi cítil na čele nebo lépe řečeno, něco mu obepínalo hlavu.

Zacloumal sebou a ozvalo se chřestění. Van Leyden překvapeně přemýšlel. To, co původně pokládal za kožený řemen kolem krku, byl ve skutečnosti železný kruh spojený s podivnou klecí obepínající hlavu. Strčili ho do klece jako ptáčka zpěváčka a navíc svázali jako hovězí roládu před pečením v troubě.

„Zatraceně… Co… to má bejt?“

Van Leyden sebou zmítal a železný kruh se mu bolestivě zadíral do krku. Hlavu měl opravdu zamknutou v kovové konstrukci! Mezitím si oči poněkud zvykly na tmu a žoldnéř se rozhlédl po místnosti postavené z nahrubo skládaných kvádrů. Dokázal se dokonce trochu natočit a na podlaze si povšiml mihotajících se stínů.

Opět uslyšel ono záhadné pískání a tlumené chichotání.

Konečně mu došlo, odkud se ozývá.

To pískaly krysy. Desítky jich pobíhaly po zemi a upíraly na něj svá hladová očka, jako kdyby si prohlížely velkou voňavou šunku. Šplhaly na něj a přebíhaly po jeho těle. Malýma nožkama zkoumaly pruty klece, v níž vězela van Leydenova hlava. Ocásky ho šimraly do nosu. Jedna z krys se mu zakousla do prstu a celým tělem mu proběhl záchvěv ostré bolesti. Další ochutnávala vojenské boty.

„Pusťte mě ven!“ řval van Leyden. „Tohle už není sranda!“ Náhle těsně za ním něco zaskřípělo a do kobky pronikl paprsek světla. Krysy zmizely ve svých norách stejně rychle, jako se předtím objevily. Van Leyden nad sebou ve slabém světle spatřil velkou mříž. Visela přibližně tři kroky nad ním jako mezistrop. K čemu tam proboha je?

Od kamenné podlahy se odrážela ozvěna kroků.

„No konečně,“ oddechl si žoldnéř. „Pohněte sebou, než mě ty bestie sežerou zaživa. A sundejte mi tu pitomou železnou masku. K čemu vůbec to divadlo? Jestli jste mě chtěli vyděsit, tak si zapamatujte, že van Leyden se nebojí ani všech ďáblů, co jen jsou v pekle!“

Postava neodpověděla a zastavila se těsně za ním. Něco kutila poblíž jeho hlavy a žoldnéř doufal, že ho konečně zbaví obtížné konstrukce. Ale to se mýlil. Muž v pozadí zřejmě něco šrouboval.

„Hej! Co tam provádíš?“ ječel van Leyden. „U ďasa, co… co to je?“

Šrouby zaskřípěly, ale žoldnéře daleko, ale daleko více vyděsil úplně jiný zvuk. Opět se blížily pištící krysy. Ťapkaly již přímo za jeho hlavou. Řinkot předznamenal vytažení zábrany a pak již do otevřené klece kolem hlavy zamířil celý zástup krys. Proplétaly se vlasy, očichávaly jeho uši, zakusovaly se do nosu, rozdíraly mu rty… Cornelius van Leyden klel, prosil, žadonil, řval a modlil se, zatímco ho krysy požíraly zaživa.

Teď už si byl jistý, že se chichotají.

1

Mnichov, 2. srpna, léta Páně 1679

„To francouzské burgundské chutná opravdu výtečně. Vůbec nevím, jak jsme mohli celá léta pít ty kyselé patoky z Porýní. A votre santé!“

Mnichovský purkmistr Wilhelm Ligsalz pozvedl sklenku, zhluboka se napil a spokojeně mlaskl. „Skvostné!“

Ligsalz si pohladil bradku a pustil se do jelení kýty, která před ním na stříbrném talíři plavala v hnědé pivní omáčce. Košili se špičatým límcem i manžety měl již posety četnými skvrnami. Zvěřina představovala třetí chod večerní hostiny. Před ní se podával kapr na francký způsob a poté přišla na řadu pečená husa s chlupatými knedlíky, specialita obtloustlé kuchařky, která právě přinášela další džbán vína. Magdaleně se udělalo špatně již po husí pečínce. Od té doby se v talíři jen nimrala a přesouvala maso z jedné strany na druhou.

Mlčky usrkla ze sklenice a kradmo sledovala pestrou stolní společnost. Po její levici seděl Hans Schobinger, jeden z nejbohatších městských sládků. Jeho vyzáblá manželka se svěšenými koutky vypadala, jako by se účastnila spíše pohřbu než zábavné večeře. Vpravo vedle Magdalenina manžela Simona Fronwiesera se usadil správce městské pokladny s manželkou, proti němu seděl purkmistr a také hostitel, doktor Malachias Geiger. Na rozdíl od našňořených hostů měl na sobě jen prostou černou kazajku a černý kabátec. Přátelsky se na Magdalenu zadíval a pozvedl sklenici.

„Děti jsou všechny v pořádku, paní Fronwieserová?“

„Děkuji, nemůžu si stěžovat,“ odvětila Magdalena a přinutila se k úsměvu. „O malou Sophii se naštěstí občas může postarat má mladší sestra Barbara.“

„Rodina je vzácný poklad, paní Fronwieserová,“ poznamenal Malachias Geiger vážným tónem. „Možná ten nejcennější, který v těchto neklidných časech máme.“

Magdalena přikývla a snažila se nedávat najevo nevolnost. Nesnášela tyhle večeře, na něž je doktor Geiger občas zvával. Mluvilo se při nich o věcech, které ji nezajímaly, zábava byla strojená a spíše připomínala pečlivě nazkoušené divadlo. Sice žili se Simonem v Mnichově již řadu let, ale takzvaná lepší společnost si od nich stále držela odstup. Od doktora Geigera bylo milé, že je stále zval, a snažil se tím otupit předsudky, ale ostatní hosté nehodlali manžele přivandrovalé ze vzdáleného Schongau jen tak přijmout mezi sebe.

„Ochutnala jste již někdy ovocnou zmrzlinu?“ zeptala se Mathilde Schobingerová Magdaleny. Cukla koutky v neupřímném úsměvu a posměšně na svou sousedku zírala.

„Pravděpodobně ne, že? Je to velmi drahá delikatesa. Říká se, že na francouzském královském dvoře se podává každý den. Král ji má rád hlavně s borůvkami! Led se dováží z Alp a míchá se s třtinovým cukrem ze Západní Indie. Chutná výtečně!“

„Nemyslím si, že bychom měli napodobovat veškeré francouzské novinky, i kdyby byly sebemodernější, en vogue, jak se říká. Kdybych chtěla lízat led, ulomila bych si v zimě rampouch. Vyjde to levněji,“ odvětila Magdalena chladně. Dala si záležet na tom, aby francouzská slova vyslovila s co nejvyumělkovanějším přízvukem. Sládkově manželce na okamžik ztuhly rysy.

„Hm, haha, manželka ráda vtipkuje, že drahá?“ Simon Fronwieser stiskl Magdaleně pod stolem koleno. „Náš syn Petr nám před několika týdny přinesl od dvora trochu ledových bonbonů. Byly výborné!“

„Drobky z panského stolu, to je tedy úroveň!“ zasmál se

drsně purkmistr Ligsalz a dopřál si další doušek vína. „Nic ve zlém, Fronwiesere. Váš starší syn to dotáhl daleko.“ Utřel si víno z vousů. „Slyšel jsem, že patří ke dvoru korunního prince, našeho budoucího kurfiřta. To je úctyhodné!“

„Hovořit o příslušnosti ke dvoru by bylo příliš troufalé,“ namítl usmívající se Simon. „Ale je pravda, že se už účastnil několika audiencí. Princ si cení jeho znalostí latiny i dalších akademických oborů.“

Magdalena pocítila tiché zadostiučinění. Na šestnáctiletého Petra byla nesmírně hrdá. Díky stipendiu studoval na vyhlášené mnichovské koleji Svatého Michaela. Učitelé si ho nemohli vynachválit. Tu a tam zavítal na kurfiřtský dvůr, i když Magdalena nevěděla přesně, co tam vlastně dělá. Očividně si tam našel pár přátel a především si ho oblíbil korunní princ Max Emanuel, s nímž se před několika lety seznámil. Budoucí kurfiřt pro něj občas posílal a i dnes Petr odešel do mnichovského zámku. Rodičům řekl, že si v kurfiřtské knihovně prohlédne pár starých rukopisů. Magdalena si však všimla, že při těch slovech těkal očima. Jako vždy, když před ní něco tajil. Že by se zamiloval? Proč ne. Přála by mu to, vždyť dosud trávil většinu svého času mezi knihami. Na rozdíl od mladšího bratra

Paula, kterého již několikrát viděla ve společnosti pochybných a podstatně starších ženštin.

„Pojede váš syn s následníkem trůnu do Vídně?“ vyptával se zvědavě Hans Schobinger. Zraky všech hostů se obrátily na Simona. Kurfiřt Ferdinand Maria zemřel teprve v květnu a již za krátkou dobu pozval k sobě císař jeho sedmnáctiletého syna Maxe Emanuela, budoucího bavorského vládce. O chystané cestě se mluvilo po celém městě. Účast v princově průvodu byla pokládána za obrovskou čest. O pohodlí početné družiny se měl starat zástup služebnictva. Říkalo se, že si Max Emanuel s sebou bere i osobního kuchaře, učitele šermu a vlastního parukáře.

„Ne, to ne… Petr bude mít jiné povinnosti,“ odpověděl Simon vyhýbavě. „Upřímně řečeno, jsem docela rád, že u toho náš syn nebude. Ve Vídni prý vypukla epidemie…“

„Že i vy věříte těm nesmyslným povídačkám!“ zavrtěl purkmistr Ligsalz hlavou. „Někdy si říkám, jestli by nebylo lepší tyhle takzvané noviny zakázat! Píšou se v nich jen nesmysly nebo se vyžívají v líčení různých ohavností.“

„No, ať je to jak chce, vás syn má zřejmě před sebou zářnou budoucnost,“ obrátil se sládek Hans Schobinger na Simona a pozvedl sklenku. „Měli bychom mu připít na zdraví.“

„Skutečně skvělou, což je o to podivuhodnější, když uvážíme jeho původ,“ dodala manželka pichlavě.

„Jak to myslíte?“ Magdalenin hlas zněl náhle mrazivě, jako by přicházel z alpských údolí, odkud se dovážel led na výrobu zmrzliny, o níž byla před chvílí řeč.

Sládkova žena zrudla. „No, já jen…“

„Ech, vyprávěl vám už doktor Fronwieser, že Leopoldova akademie zařadila jeho nejnovější traktát do svých osnov?“ odváděl doktor Geiger hovor k bezpečnějšímu tématu. „A to vyšel teprve minulý měsíc ve sborníku Miscellanea Curiosa. Tak nám přece povězte, doktore Fronwiesere, o co přesně jde?“

„Víte, to se nedá jen tak snadno vysvětlit. V podstatě dále rozvíjím svou teorii o významu čistoty při léčení. Moje výzkumy ukazují zcela jednoznačně…“

Simon se pustil do mnohomluvného výkladu a Magdalena využila příležitost, aby se trochu uklidnila. Jak jen tu sládkovskou zmiji nenáviděla! To bylo typické. Ti, kteří sami nepocházeli z urozeného rodu, se chovali nejpovýšeněji. Naparovali se před ostatními měšťanskými zbohatlíky a všem dávali najevo svou nadřazenost.

Už tomu bylo sedm let, co se Fronwieserovi rozhodli dát navěky sbohem malému městu Schongau a odstěhovat se do Mnichova. Po celém Bavorsku proslulý lékař Malachias Geiger nabídl Simonovi místo svého asistenta. A také se postaral o to, aby Fronwieserovi získali mnichovské měšťanské právo. Přesto jim někteří starousedlíci více či méně okatě stále dávali najevo, že je pokládají za přivandrovalce. Simon to zřejmě příliš nevnímal a na rozdíl od Magdaleny si užíval městského života. Manželce se však stýskalo po Schongau.

Její rodiště bylo vzdálené více než padesát mil a vedle sídelního Mnichova vypadalo jako smradlavá venkovská díra. Ale býval to její domov, který dokonale znala a kde vyrostla. A kde dodnes žili její otec a bratr.

Se Simonem a Magdalenou se do Mnichova odebrala většina rodiny, nejen synové Petr a Paul a mladá dcera Sophia, ale i Magdalenina mladší sestra Barbara, která se v hlavním městě Bavorska provdala za městského muzikanta. V Schongau zůstal jen otec Jakob Kuisl a bratr Georg. Jakob byl schongauským popravčím a Georg jeho pacholkem.

A já jsem dcera bezectného kata, pomyslela si Magdalena. V podstatě se rovnalo zázraku, že to dotáhla tak daleko. Zasmušile sledovala svého manžela, jenž právě vychvaloval výhody čerstvé vody při léčení ran. I doktor Geiger občas prohodil zasvěcenou poznámku. Oba učenci se ocitli ve svém živlu. O katovském původu Fronwieserovy rodiny vědělo v Mnichově jen pár zasvěcenců a Simon úzkostlivě dbal, aby to tak i zůstalo. Jako katova dcera by Magdalena vlastně ani nemohla být povýšena do měšťanského stavu, ale v téhle věci zasáhl doktor Geiger a využil své vlivné kontakty. Nakonec se tedy mohli nastěhovat do výstavného domku v lepší čtvrti Graggenau, nedaleko Geigerovy ordinace, kde pracoval i Simon. Jako lékař slušně vydělával a Petr bude díky tomu moci již brzy začít v Ingolstadtu studovat medicínu. Všechny tři děti prospívaly a celá rodina si žila lépe, než se kdysi mohlo Magdaleně snít. A přesto nebyla šťastná.

Snad se již brzy všichni zase shledáme, pomyslela si. I když jen nakrátko.

Ano, pojedou do Schongau, celá rodina! Srdce jí sevřel stesk po rodném městě. O důvodech nastávající cesty ovšem těmhle nafoukancům vyprávět nebude.

„Já si myslím, že nejčistější tekutina je pivo,“ zabručel sládek Schobinger, který naslouchal Simonově přednášce stejně znuděně jako ostatní hosté.

„Když se napiju mnichovské vody, tak neslezu z nočníku.

Co na tom může být zdravého?“

„Inu, nejde jen o vodu, ve skutečnosti i pálenka…“

„Vida, naše dobrá Agáta už nese dalších chod,“ přerušil Geiger svého kolegu a mával na kuchařku, která s velkou mísou mířila do jídelny. „Nemáme sice ledové bonbony, ale zato žloutkové cukroví slazené medem. Možná by nám pan správce pokladny mohl povědět, jak to vypadá s budováním nových hradeb a obranných postavení. Vždyť by se mohlo stát, že se Turci jednou objeví i před Mnichovem!“

„Bůh nás ochraňuj! Ti pohani by nám jistě nařídili, abychom popíjeli tu jejich děsivě hořkou kávu.“ Purkmistr si olízl rty. „Raději si dám ještě trochu té vynikající domácí medoviny. A taky trochu žloutkových zákusků.“

Magdalena ucítila nasládlou vůni krému a obrátil se jí žaludek. Raději ani nemyslela na to, kolik chodů ještě bude následovat.

Mnoho mil odsud seděl Magdalenin bratr Georg v schongauské katovně u daleko prostší večeře. Nakrájel si zbytky špeku a k němu přikusoval tvrdý žitný chléb z minulého týdne, skrojek plesnivého sýra a ředkev, na níž ještě ulpívaly kousky hlíny ze záhonu. Na ošoupaném stole stál i džbán piva s hustou pěnou.

A dva talíře.

„Chceš se napít?“ zeptal se Georg a nervózně kývnul směrem k polici s několika hliněnými poháry. Příliš pozdě si uvědomil, že si ani nepamatuje, kdy je naposledy myl. Určitě do nich od té doby napadaly mrtvé mouchy. Katovna byla naštěstí osvětlena jen loučí, takže stejně nebylo skoro nic vidět. Sáhl po jednom z pohárů a chvatně z něj setřel nejhorší špínu.

„Děkuju, ale nemám žízeň. Napila jsem se už venku u kašny.“

Mladá statná dívka sedící u stolu naproti němu se usmála a Georg znervózněl ještě víc. S Crescentií Laubingerovou se potkal teprve potřetí a poprvé s ní měl schůzku u sebe doma. Crescentia, nejmladší dcera lazebníka z Peitingu, byla hezké děvče s bujným poprsím, červenými tvářemi a širokým úsměvem, z nějž se Georgovi podlamovala kolena. Seznámili se před několika měsíci na posvícení, začali si povídat, zatancovali si a Georg si všiml, že se to jejímu otci příliš nelíbí. Starý lazebník Laubinger byl sice také bezectnou osobou, ale Georg jakožto pouhý katovský pacholek stál na společenském žebříčku ještě daleko pod ním. Každopádně do doby, než by složil mistrovskou zkoušku. A tomu otec zatím tvrdošíjně bránil.

Dlouho už to nevydržím, pomyslel si Georg a cítil, jak se v něm vzmáhá hněv.

„Co je s tebou?“ zajímala se Crescentia. „Začal ses nějak mračit.“

„Ále, to nic.“ Nalil si do poháru tmavé pivo a mohutnými doušky se napil. Měl za sebou dlouhý a těžký den. Již brzy ráno musel vyčistit schongauskou mučírnu od zaschlé krve a zamést popel. Pak na káře odvezl k rasovi mrtvé dobytče a lopatou vybral jámu pod latrínou za radnicí. Odpoledne přišel na řadu zeleninový záhon za katovnou. Georg sklízel, plel a okopával. Potom musel podojit krávu a nakrmit slepice. Práce nebrala konce a neměl nikoho, kdo by mu pomáhal. Otec se o domácnost nestaral.

Crescentia si vzala patku chleba, odlamovala si malé kousky a rozhlížela se po neuklizené světnici. Pohledem se zastavila na velkém meči visícím v koutě vedle oltáříku a krucifixu.

„To je…,“ začala nejistě.

„Jasně, popravčí meč,“ vyhrkl Georg úsečně.

„Brr! Vypadá příšerně!“ Crescentia se otřásla. „Loni jsem viděla, jak tvůj otec srazil hlavu ovčákovi Hartlovi. To teda bylo divadlo. Potřeboval tři rány. Moc hezký pohled to zrovna nebyl.“

„Mně to povídej,“ povzdychl si Georg. „Stál jsem hned vedle. Okamžitě po popravě jsem si musel doma vyprat košili. Byla celá od krve.“

„Lidi říkají, že tvůj otec stárne.“

Georg jen mlčky přikývl. Před sedmi lety se vrátil z Bambergu domů a zůstal v Schongau jako otcův pacholek. Počítal s tím, že se brzy stane novým schongauským katem. Vždyť Jakobu Kuislovi bylo už tenkrát skoro šedesát. Georg doufal, že otec odejde na vejminek a dá šanci synovi. To se ale spletl. Otec byl pořád stejně paličatý a navíc silný jako býk. Postupně však ztrácel potřebný fortel, což začínalo být při popravách znát.

Zejména když se opil…

Jakob Kuisl začal před nějakou dobou zase pít. K alkoholu měl sklon odjakživa. Zatím svou vášeň bohudík dokázal udržet v určitých mezích, ale i tak trávil více večerů v schongauských krčmách než doma. I teď pravděpodobně seděl v herberku U Zvonu.

A já abych doma poklízel, pomyslel si Georg. Jako bych byl děvečka!

Ale aspoň mohl počítat s tím, že otec zůstane pár dalších hodin venku. A on, Georg, se bude moci postarat o Crescentii. Třeba se dneska už dočká…

„To je ale macek! Mohl bys mi ukázat, jak se drží?“

„Promiň, neposlouchal jsem, co jsi říkala?“ vytrhl se Georg ze svých myšlenek.

„Ten meč. Vezmi si ho. Chtěla bych vidět, jak s ním vypadáš.“

„Aha, jistě,“ pokrčil Georg rameny. „Proč ne?“ Vstal a přešel do rohu světnice. Silnými prackami, stejně ochlupenými jako ty otcovy, sundal meč z úchytu. Před několika dny ho nabrousil tak, že byl ostrý jako břitva.

„Hu! Skoro mi naháníš strach,“ zachichotala se vesele Crescentia.

Georg vycenil zuby jako divoké zvíře. Rukojeť z vydělané žraločí kůže mu seděla dokonale v ruce. Postoupil o krok dopředu a vrhl na stěnu mohutný stín.

„Musíš se trefit přesně mezi dva obratle,“ vysvětloval odborně. „Není to tak jednoduché. Nacvičoval jsem to na mrtvých kozách a zavěšených velkých řepách. Až jednou složím mistrovskou zkoušku, tak se rychle rozkřikne, jak jsem šikovný.“

„No jo, až…,“ vzdychla Crescentia.

Georg chtěl něco namítnout, ale zarazil se, protože zvenku zaslechl hluk. Něco zaškrábalo na zavřené okenice.

„Zůstaň tady a ani se nehni!“ nařídil dívce.

S mečem v ruce opatrně přistoupil ke dveřím. Nervy měl napnuté k prasknutí. Katovna stála před městskými hradbami, v koželužské čtvrti na břehu řeky Lechu. Byla jedním z posledních domů před blízkým lužním lesem a kopcem, které oddělovaly Schongau od Peitingu. V poslední době došlo v okolí k několika přepadením. Pravděpodobně je měli na svědomí zběhlí žoldnéři, kteří se zaměřovali na osamělé statky. Schongauský písař Johann Lechner na ně už poslal tucet vojáků, ale zatím nikoho nedopadli. Bylo tedy třeba mít se na pozoru.

Georg se zhluboka nadechl, pak prudce otevřel dveře a s napřaženým mečem vyrazil ven. Popravčí nástroj byl tak těžký, že ho i přes svou sílu musel držet oběma rukama. Obezřetně se rozhlížel kolem. Bylo sice teplo, ale od řeky vál chladný vánek, který mu zježil vlasy na temeni.

„Kdo se tady potlouká?“ zavolal do tmy. „Vylez ven, tohle je můj dům!“

„Tvůj dům?“ zabručel ze tmy hluboký hlas. „Tohle je pořád ještě můj dům. A kromě toho, držíš meč jako vidle. Buď tý lásky a dej ho dolů nebo si ještě ublížíš.“

„Pane bože, otče!“ zasténal Georg a sklonil čepel. „Co se tady potloukáš, málem bych ti srazil hlavu jako kuřeti.“

„Ha, ha, sám jsi kuře a troufal by sis na kohouta? Než by ses rozmáchl, zpráskal bych tě na jednu hromadu. To si pamatuj!“ Otec trochu zadrhával a konečně vystoupil ze tmy. Přišel směrem od hnoje a ještě si zapínal poklopec. I přes své stáří vypadal pořád ještě impozantně. Chlap jak hora, s bujným plnovousem, širokými rameny a pořádným nosem. Teď ovšem mírně se kymácející hora.

„Člověk si jen odskočí a vlastní syn ho hned chce propíchnout mečem,“ bručel. „To jsou teda hezké časy!“ brblal Kuisl a zápasil s kalhotami.

„Proč jsi nezaklepal na dveře jako každý rozumný člověk?

Plížíš se kolem okenic jako zloděj…“ Georg se zarazil, protože ho něco napadlo. „Snad jsi nás nešpehoval?“

„Blázníš?“ odfrkl otec. „Je mi úplně jedno, co vy dvě hrdličky provádíte.“

„Takže jsi přece jen poslouchal! Jinak bys nevěděl, že mám návštěvu.“

V tu chvíli se ve dveřích za Georgem objevila Crescentia.

Nasadila si šátek a plaše po Jakobu Kuislovi pokukovala.

„Aha, dcerka peitingského lazebníka,“ zavrčel kat hlubokým basem. „Copak říká tvůj otec tomu, že se tady potloukáš?“

„To bych se tě mohl zeptat taky,“ namítl Georg. „Kolik jsi musel zaplatit strážnému, že tě pustil za hradby takhle dlouho po zavření brány? Myslel jsem, že budeš vyspávat U Zvonu a vrátíš se až ráno.“

„To je moje věc, kdy se vrátím!“ namítl Kuisl. „Do svého domu,“ dodal hrozivě.

„Já… radši půjdu,“ špitla Crescentia. Udělala pukrle směrem k schongauskému katovi, ale neodvážila se mu podívat přímo do očí. Již od pradávna se věřilo, že pohled na kata přináší neštěstí, nehledě na to, že Kuislovy oči dokázaly nahnat strach samy o sobě. „A proboha svatého neříkejte nic otci. Prosím!“

„Boha se dovolávat nemusíš,“ zabručel Kuisl pod vousy potřísněné hojnými zbytky jídla. „Ubozí hříšníci na popravišti to zkoušejí pořád, ale k ničemu to není. Nikdy jsem nezažil, že by jim Bůh seslal na pomoc anděly, aby je zachránili. Ani padlým dívkám nebesa nepomáhají.“

Vzlykající lazebníkova dcera se rozběhla k nedaleké peitingské silnici, nacházející se na druhé straně Lechu.

„Crescentie!“ volal za ní Georg. „Počkej!“ Ale dívka již zmizela mezi tmavými jirchářskými domky. Jen vzlyky byly ještě nějakou dobu slyšet.

Otec a syn chvíli mlčky postávali venku. Potom však začal Georg nadávat, katovský meč pořád ještě v ruce.

„Výborně, to se ti zase povedlo! Zajímá tě, jak dlouho trvalo, než se Crescentia odhodlala navštívit katovnu?“

„Měl ses mě předem zeptat a požádat o svolení,“ namítl Jakob Kuisl smířlivějším a také již střízlivějším hlasem.

„Neříkám přece, že se nesmíš scházet s holkama, ale…“

„Otče, je mi sedmadvacet! Nemůžu si moc vybírat. Všechny se tě bojí. Už ani nevím, kolik jsi jich už těmi svými móresy zahnal. To byla Anna schongauského rasa, zbožná Katharina z Altenstadtu a teď i Crescentia…,“ vypočítával Georg na prstech. „Už toho mám opravdu dost. Nehledě na to, že ti nehodlám dělat navěky děvečku. Tenhle dům potřebuje ženskou ruku, a to co nejdřív!“

„Přece k nám občas zajde stará Stechlinka,“ namítl Kuisl nevrle.

Marta Stechlinová byla místní porodní bába, s katem se znali už spoustu let. Od smrti milované Anny Marie to byla jediná žena, kterou Jakob Kuisl v domě snesl.

„Stechlinka je stará panna, která tady víc čmuchá a klevetí, než by uklízela,“ namítl syn. „Přísahám, že pokud se brzy něco nezmění, tak odejdu. Mimochodem, co bude s mistrovskou zkouškou, kterou mi tak dlouho slibuješ? Ovčák Hartl by se k tomu skvěle hodil, ale to ne, zase jsi chtěl všechno udělat sám!“

„Potřebuju pacholka. Kdo by to měl zastat, když ne ty?“ Kuisl se náhle zašklebil. „Ale možná bude už brzy ledacos jinak.“

„Jak to myslíš?“

Kuisl se usmíval ještě více. „Ještě ses mě nezeptal, proč jsem se vrátil tak brzy.“

„Protože tě hospodský vyhodil?“ mínil ironicky Georg.

„Blázne! Měl pro mě dopis. Teprve včera ho přivezl poštovní dostavník z Mnichova. Jakob vytáhl již dost pomačkaný, několikrát složený list papíru. „Přijedou nás navštívit tvoje sestry s celou rodinou, tedy i s oběma mými zavšivenými zeti. Budeme slavit.“

„Co?“ ptal se Georg nedůvěřivě. Magdalenu, a především své milované dvojče Barbaru neviděl už přes rok. Dříve bývali nerozlučná dvojice a Barbara mu chyběla víc, než by sám sobě přiznal. „Tak už mě nenapínej!“

„No…,“ Kuisl si pohladil vousy a užíval si Georgovu netrpělivost. „Magdalena se ptá, jestli by Paul u mě mohl začít jako učedník. Je mu patnáct, ale sílu má jako býk. A jak víš, katovina ho odjakživa zajímala.“

Popravčí se usmíval od ucha k uchu. „Když tady vnuk začne, uděláme z něj brzy pacholka a ty pro mě za mě povýšíš na schongauského kata. Já odejdu na vejminek. Máš moje slovo.“ Zamířil ke dveřím. „Tohle budeme oslavovat. Teď se napijeme. Mám žízeň, že bych vypil celý Lech. Nebo spíš sud piva.“ Ještě jednou se otočil k překvapenému synovi. „A ukliď konečně ten meč. Nebo s ním chceš vykydat chlív?“

„Kvarta, oktáva, septima…“

Špička fleretu tancovala Petrovi před nosem. Na poslední chvíli se mu podařilo výpad vykrýt vlastní čepelí. Ocel zazvonila o ocel. Korunní princ naznačil výpad zprava, bleskurychle ho přenesl na levou stranu, přešel do riposty a útok zakončil znovu z pravé strany.

„Et en garde!“

Tupá špice se zaryla Petrovi do kazajky ve výši hrudníku.

Max se spokojeně rozesmál.

„Mrtvý! Jsi mrtvý! A dlužíš mi tři dukáty!“

Petr si otřel pot z čela a odhodil fleret daleko od sebe. Jak jen tenhle sport nenáviděl! Někdy měl pocit, že to Max ví a schválně ho trápí. Stáli v téměř čtvercové místnosti bez oken. Ze stropu visely tři lustry s desítkami hořících svíček. Stěny byly obložené koberci, a dokonce i dveře zakrýval silný závěs, díky němuž dovnitř nepronikl ani hlásek, ani paprsek světla. Sice se už dávno setmělo, ale i kdyby byl jasný den, tady uvnitř by to nebylo znát.

Místnost nacházející se v mnichovském zámku hned vedle princových komnat si Max oblíbil nejvíce ze všech. Používal ji jako šermírnu. Jak to šlo, chodíval sem cvičit šerm fleretem, což byl sport šlechty a bohatých měšťanů, pokládaný za mimořádně vybraný způsob zábavy. Podle Petra byl šerm jen hrou na zabíjení.

„Ta tvoje riposta je prostě katastrofální!“ posmíval se Max. „Mohl bych tě provrtat jako starý sud na víno. Musíš víc cvičit a ne jen pořád ležet v knížkách. Nebo ti je budu muset zabavit, příteli!“

I Max již odložil fleret. Na rozdíl od Petra se skoro nezpotil. Úzká modrá kazajka nebyla vůbec poznamenána skvrnami. Na rozdíl od veřejných audiencí si Max nevzal paruku. Díky tomu působil mladším a uličnickým dojmem. Petr přesto ani na okamžik nezapomínal, že stojí před budoucím bavorským kurfiřtem. Příští rok mu bude osmnáct a stane se vládcem Bavorska. Do té doby ho zastupoval strýc. I přes své mládí bude Max Emanuel moci uspořádat poměry v Bavorsku podle svých představ. Jako kurfiřt se stane jedním z osmi mužů, kteří potvrzovali volbu císaře Římské říše, což byla hodnost vyhrazená již po několik generací Habsburkům.

A já jsem jeho přítel, pomyslel si Petr. Nebo ne? Někdy si tím nejsem jistý.

Jejich blízké přátelství zůstávalo pro okolní svět tajemstvím. Jen úzký okruh zasvěcenců věděl, že se bavorský korunní princ stýká se synem obyčejného mnichovského lékaře. Ani Petrovi rodiče nevěděli přesně, jak pevné přátelství oba mladíky pojilo. Jisté bylo jen to, že se znali již od dětství. Princ byl jen o rok starší.

Setkali se poprvé před několika lety v souvislosti s případem ztraceného psíka. Od té doby se přátelili, ale jejich vztah byl velmi komplikovaný. Když je nikdo neviděl, řádil korunní princ jako uličník. Vyjížděli spolu na koních, honili se v zámeckých zahradách nebo hráli kostky a karty. V Petrovi získal Max věrného přítele, kterého by mezi dvořany a patolízaly nikdy nenašel. Na veřejnosti, například při audiencích, se ovšem k němu choval, jako by byl vzduch. Petr několikrát uvažoval o tom, jestli by nebylo nejlepší přátelství ukončit. Jenže stačilo, aby se několik týdnů neobjevil u dvora, a už na vrata rodičovského domu tloukl sluha s pozváním, které se rovnalo rozkazu.

Jako dnes večer.

Rodičům Petr řekl, že se jde podívat do zámecké knihovny. Ve skutečnosti dělal osamělému a znuděnému mladému šlechtici společnost při šermování. Od smrti Maxova otce se sice setkávali méně, přesto je stále spojovalo důvěrné pouto, které navázali již jako desetiletí kluci.

„Jestli dobře počítám, tak mi dlužíš už devět dukátů,“ ušklíbl se Max. „Tři za šerm a šest za dva prohrané koňské závody.“

„Vyúčtuj to s posledními partiemi šachu,“ navrhl Petr. Vyčerpaně se posadil do rohu na divan potažený hedvábím. Takto exotické kousky nábytku neviděl nikde jinde než na kurfiřtském dvoře.

„To určitě!“ durdil se korunní princ. Dluhy ze vzájemných soutěží patřily ke starým rituálům mladých přátel. Oba věděli, že Petr by je nikdy nemohl splatit. Devět dukátů nevydělal jeho otec ani za půl roku! Občas si zahráli šachy, aby se síly trochu vyrovnaly. Petr totiž většinu partií vyhrával. Maxe to nesmírně rozčilovalo. Ve všech tělesných cvičeních měl sice nad Petrem navrch, ale šachy prohrával. A to přitom Max nehrál špatně, navíc byl inteligentní a sečtělý, hrál na cembalo a housle, což ho naučila nadevše milovaná, ale bohužel předčasně zesnulá matka Henrietta Adelaida Savojská. Především se však vyznačoval téměř chorobnou ctižádostivostí, čímž se zásadně lišil od svého otce, který proslul skromností a mírnou povahou. Za zavřenými dveřmi se o něm dokonce šuškalo, že jeho flegmatismus je až nezdravý.

Max zvedl fleret a pustil se do několika cvičných výpadů.

Švihal čepelí do vzduchu a současně mluvil s Petrem.

„Určitě víš, že už brzy vyrazím do Vídně,“ nadhodil, aniž by se na Petra podíval. „Nechtěl bys jet se mnou?“

Petr se otřásl. S tím tedy nepočítal.

Zatraceně, pomyslel si a přemýšlel, jak se vymluvit.

„To… to by byla velká čest,“ vykoktal. „Ale obávám se, že nebudu moct.“

„Proč ne?“ vyjel na něj Max. Čepel syčela tiše jako had.

Petr si uvědomoval, že pozvání vyslovené korunním princem se v podstatě rovná rozkazu. Přesto se pokusil odporovat.

„Rodiče by mi to nikdy nedovolili. Už brzy se chystáme do Schongau. Bratr Paul tam nastoupí do učení…“ Petr by Maxovi nikdy neprozradil, čím se bratr vyučí. Princ dosud netušil, že jeho přítel pochází z katovské dynastie. Petr se občas v duchu ptal, jestli o něm Max vůbec něco ví. Životy ostatních lidí budoucího kurfiřta nijak zvlášť nezajímaly. Na Paula si skoro nikdy nevzpomněl.

„Aha, tvůj malý bratr,“ prohodil jen tak mimochodem.

„Není to ten, který se tak rád pere na ulicích? Tomu se dá někde vyučit?“

Petr si posměšného přítelova tónu nevšímal. V dětství byli s Paulem jedno tělo a jedna duše, i když bratr býval vždy úplně jiný. Ale již před delší dobou se odcizili a každý si šel svou cestou. Petr si uvědomoval, že mu bratr závidí, přesto ho zabolelo, když se dozvěděl, že Paul zůstane navždy v Schongau a bude se od děda a strýce učit katovskému řemeslu.

V poslední době ovšem bratr stejně skoro nebýval doma. Rodiče ho dali do učení k sedláři, ale mistr ho vyhodil poté, co se Paul opil jeho kořalkou a rozmlátil ponk. Podobně skončily i dva předcházející pokusy o vyučení. Od té doby se potloukal s pochybnými kamarády po Mnichově. Nejvyšší čas, aby zažil přísnější ruku.

„Kdy odjíždíte?“

„Cože?“ vytrhl se Petr z myšlenek. Max mu pošvihával fleretem před nosem.

„Ptal jsem se, kdy tedy jedete do Schongau,“ zopakoval netrpělivě.

„No, asi tak za tři týdny, až otcovi pacienti…“

„Tak to nebude problém,“ přerušil ho Max. „Do té doby budeme dávno zpátky. Vídeň se ti bude líbit. Je to opravdová metropole a má styl. Ne jako tenhle provinční Mnichov!“

„Ale…,“ pokoušel se ještě protestovat Petr. Korunní princ ho však umlčel mávnutím ruky.

„Ta cesta je pro mě hodně důležitá. Audience u císaře může rozhodnout o budoucí roli Wittelsbachů v rámci Svaté říše římské, chápeš? Potřebuju s sebou přítele, kterému mezi všemi dvorskými intrikány a diplomaty mohu důvěřovat.“

Špičkou fleretu ukázal na Petrovu hruď. „A tím přítelem jsi ty!“ Max se na chvíli odmlčel, jako by důkladně vážil svá další slova. „Kdoví, třeba mi budeš moct prokázat určitou přátelskou službu. Odpustím ti za ni dluhy.“ Max odhodil fleret a rozhrnul závěs na dveřích.

„A teď si zajdeme na večeři. Mám hlad jako vlk.“ Zatímco Petr mlčky následoval korunního prince, uvažo-

val o tom, co asi této novince řeknou rodiče. Bylo jasné, že odmítnout přání budoucího kurfiřta bylo stejně nemožné jako pokoušet se změnit dráhu hvězd.

„Byla jsem tam naposled, rozumíš? Už nikdy mě tam víc nedostaneš!“

Po čtyřech hodinách a několika dalších chodech stáli Magdalena se Simonem konečně venku před domem doktora Geigera. Slunce již dávno zapadlo, ale přesto ještě panovalo dusné vedro a ulice jako vždy v létě nesnesitelně páchly. Pokud v tuto pokročilou dobu musel někdo z lepších lidí vyjít ze svého příbytku, tiskl si k nosu a ústům parfémované kapesníky a spěchal, aby měl pochůzku co nejdříve za sebou. Kdo si to mohl dovolit, odjížděl v letních měsících z města úplně pryč.

Doktor Geiger jim nechal zavolat halapartníka s lucernou, který je měl doprovodit domů. V Paříži již měli pouliční osvětlení a povídalo se, že i v takovém studeném provinčním hnízdě, jakým byl Berlín, svítí na každém rohu lampy. Ne tak v Mnichově. Zde nastávala po setmění neproniknutelná tma a po špinavých uličkách se potulovala jen podezřelá sebranka.

Magdalena pokračovala během čekání na sluhu v lamentacích: „Copak nevidíš, jak se nám za zády posmívají? Jsi pro ně přivandrovalý venkovský doktůrek a já jeho hloupá manželka!“

„Myslím, že přeháníš,“ konejšil ji Simon. „Purkmistr se přece o mou přednášku docela zajímal. A to jsi neslyšela, jak chválil našeho Petra?“

„Já slyšela jen to, jak se manželka toho mistra v pančování piva posmívala našemu původu. Přísahám ti, jestli ta vyschlá koza ještě jednou…“

Simon ji zarazil varovným gestem, protože zrovna přicházel ozbrojený sluha s lucernou. Připojili se k němu a vydali se na cestu tmavými mnichovskými ulicemi. Simon se úzkostlivě vyhýbal hromádkám hnoje. Před několika dny si koupil drahé boty s rozetami na špičkách a střežil je jako oko v hlavě. Magdalena se sice stále ještě zlobila, ale teď se musela mimoděk usmát. Manžel už překročil čtyřicítku, ale na slušném oblečení mu záleželo stejně jako v den, kdy spolu v Schongau poprvé skončili na seně. Jak dávno už to bylo! Ani ona ve svých šestatřiceti letech nepatřila k nejmladším, ačkoliv černé vlasy měla stejně bujné jako ve svatební den. Ani za svou postavu se nemusela stydět, jen vrásky kolem očí již nepocházely jen od smíchu.

„Proč jsi u stolu nevyprávěla o naší rodinné cestě do Schongau?“ zeptal se Simon. „Seděla jsi tam většinu doby jak pecka nebo se hádala s manželkou nejbohatšího mnichovského pivovarníka! Vždyť jindy o ničem jiném než o výpravě do rodného města nemluvíš.“

„To tak, aby se ta ženská o nás dozvěděla ještě víc!“ zavrtěla Magdalena energicky hlavou. „Schongau by pro ni byla jen špinavá vesnice s pár krávami a ovcemi.“

„No, špinavý je Mnichov taky. A krávy s ovcemi se najdou dokonce i mezi hosty ctihodného doktora.“ Simon na manželku mrkl a Magdalena ho chytila za ruku a stiskla ji. Ve chvílích, jako byla tahle, si uvědomovala, jak moc ji manžel pořád ještě miluje, a ona jeho.

Mnichovský život snášela v poslední době o něco lépe díky tomu, že se těšila na několikatýdenní pobyt doma, i když cesta byla spojena se smutným loučením. Dopis, v němž Magdalena sdělovala otci své rozhodnutí, už jistě dorazil do Schongau. Dlouho se Simonem promýšleli všechny varianty, ale nakonec se oba shodli na té nejlepší. Pro Paula, ale i pro celou rodinu. Magdalena si uvědomovala, že poté bude syna vídat jen zřídkakdy. Schongau bylo prostě od Mnichova moc daleko. Nějaké časté návštěvy nepřicházely v úvahu.

„Musíš se s tím smířit a nechat ho jít svou cestou.“ Simon jako by jí četl myšlenky. Opětoval stisk ruky. „Ale tím se asi vyznačují všechny dobré matky. Že se tak těžko loučí se svými dětmi.“

Lucerna, kterou sluha držel před sebou jako udici, byla jediným světlem široko daleko. Zdálky zaznívalo volání ponocného, ohlašující jedenáctou hodinu.

Mezitím již došli do čtvrti Graggenau. Jejich menší, ale výstavný dům stál nedaleko vyhlášeného hostince Bürgerbräu v Hradní uličce. Kvůli vysokým cenám pozemků měla budova úzký tvar protáhlý dozadu. Za domem se nacházel malý stinný dvorek, kde Magdalena pěstovala bylinky a zeleninu. Dříve v Schongau ještě manželovi pomáhala jako porodní bába, ale to už v Mnichově nešlo. Na kurfiřtské metropoli nesnášela především to, že lidé dávali na vnější dojem a podle toho se museli chovat. Při veškerých úkonech každodenního života bylo nutné dodržovat jasná pravidla, dokonce i při domácích pracích, praní, nakupování na Obilném trhu a hlavně při oblékání. V Schongau se jako sice bezectná ale přesto uznávaná porodní bába cítila volněji. I proto se do rodného města tak těšila.

Halapartník dostal před domem pár drobných a rozloučil se. Magdalenina sestra Barbara je zřejmě zaslechla, protože otevřela dveře a vyhlédla ven. Bylo jí pětadvacet, zdědila typicky kuislovskou černou hřívu a vyrostla ve skutečnou krásku. Ovšem dokázala se i pořádně vztekat. Dříve to zažíval především otec.

„Už jsem myslela, že vůbec nepřijdete!“

„Věř mi, že bych ráda přišla daleko dřív,“ vzdychla Magdalena. „Ale purkmistr se pořád cpal a neustále u toho mluvil. Po sedmém chodu jsem už ztratila přehled.“

Barbara se usmála. „To zní jako povedený večer.“ Magdalena zívla a vešla se Simonem do jednoduše zařízené předsíně. Do patra s ložnicemi vedlo strmé schodiště. Na rozdíl od domu doktora Geigera si Fronwieserovi nemohli dovolit dřevěné obložení stěn ani koberce na podlaze. Dokonce i služka byla nad jejich finanční možnosti.

„Co Sophia?“ vyptával se Simon švagrové. „Už spí?“

„Jako dudek,“ usmála se Barbara. „Dvě hodiny jsme si zpívaly a hrály s panenkami. Ke konci už jí padala víčka.“

Magdalena na sestře poznala, že si večer užila naplno. Barbara svou malou neteř milovala. Možná i proto, že sama děti neměla, i když už byla několik let vdaná za Valentina Weisheitingera, mladého hudebníka vyhrávajícího na svatbách a ostatních slavnostech. Barbara se s ním seznámila náhodou v době, kdy otec v Mnichově pátral po jistém muži. Jakob Kuisl své mladší dceři asi nikdy úplně neodpustil, že se vdala za chudého muzikanta, i když jim nakonec požehnání neodepřel.

„Mockrát děkuju za pomoc a vůbec za všechno!“ Magdalena sestru pevně objala. „Sophia mluví víc o tobě než o vlastní matce. Jsi nejlepší teta pod sluncem!“

Barbara se usmála. „Jestli mě chceš přemlouvat, abych zůstala v Schongau delší dobu, tak to ani nezkoušej. Stačí, že tam s vámi na pár dní zajedeme.“

„Jasně, pár dní bude stačit!“

„Ale víc ne!“ podotkla rezolutně Barbara. „Pak se s Valentinem musíme vrátit do Mnichova. V létě se pořádá nejvíc svateb. On na nich hraje, já ho doprovázím na tamburínu a někdy i tancuju.“

„Tancuješ před cizími chlapy?“ Magdalena obrátila oči v sloup. „Jen ať se to nedozví otec.“

Mladší sestra neměla s otcem jednoduchý vztah. Do Schongau se uvolila cestovat jen kvůli Magdaleně. I když upřímně řečeno, taky se těšila na své dvojče – bratra Georga. Ale jinak už dávno pokládala za svůj domov Mnichov a ne Schongau.

„Měli bychom otci přivézt tabák, bude mít radost a…,“ Magdalena se zarazila, protože se za otevřenými dveřmi mihl stín. Ulevilo se jí, ale současně se rozzlobila, když si uvědomila, kdo to je.

„Paule!“ zasyčela. „Myslela jsem, že už jsi dávno doma.“

„Copak jsem někomu chyběl? Když jste se cpali u stolu s těmi břichatými pracháči, tak jste si na mě vůbec nevzpomněli. No nemám pravdu?“

Paul stál ve dveřích se zkříženými pažemi a v očích se mu blýskalo. Magdalena se jako již mnohokrát v duchu ptala, odkud se v něm bere ten jeho neustálý hněv. Byl o rok mladší než Petr, ale daleko silněji stavěný. Bratra převyšoval více než o hlavu. Na sobě měl jako obvykle jen jednoduchou košili s potrhanými rukávy a krátké ušpiněné kožené kalhoty. Byl naboso a obličej mu zdobil krvavý šrám.

„Dávej si pozor na pusu, mladíku. Mluvíš se svou matkou!“ Simon napřáhl ruku. Syn ho už přerostl a jednoznačně byl spíše po dědovi než po útlém otci. „Kde ses zase toulal? A ještě k tomu ses pral!“ Simon ukázal na ránu. „To se musí vymýt nebo se to zanítí!“

„Ále, to je jen škrábanec. Museli jsme lužským čubkám ucpat ty jejich nevymáchaný huby.“ Paul se zašklebil a odhalil dvě řady již značně prořídlých zubů. Nad horním rtem mu rostlo tmavé chmýří. „Měl bys vidět, jak dopadli ostatní. Vlastní máma je nepozná.“

Magdalena tiše vzdychla. Doufala, že otec s bratrem dokážou Paula zvládnout a přivést ho na správnou cestu. Sice se kdysi zapřísahala, že se žádný z jejích synů nestane katem, ale Paul si vždy toužebně přál jít k dědečkovi do učení. Od chvíle, kdy se dozvěděl o cestě do Schongau, se choval přece jen o něco klidněji než obvykle.

Tedy až dodnes.

„Uvědomuješ si, co by se stalo, kdyby tě načapaly noční hlídky?“ rozčiloval se Simon. „Strčily by tě do díry!“

„Aha, a co Petr? Ten se venku trajdat může? Tomu takový divadlo nepředvádíš!“

„Tvůj bratr je o rok starší,“ namítl Simon. „A kromě toho je na zámku a studuje, zatímco ty se chodíš rvát do Luhu. Co tomu asi řeknou lidi? Myslel jsi vůbec na moji pověst?“

„Ta tvoje pověst! O nic jinýho se nestaráš!“ Paul bojovně vystrčil bradu. „Dědovi je nějaká pověst úplně ukradená!“

„Tak to asi bude opravdu dobře, že už brzy budeš žít u dědy a ne v otcovském domě, ty sobecký…“

„Přestaňte, oba!“ okřikla je Magdalena. „Nestrpím, abyste spolu takhle mluvili.“ Obrátila se na Paula. „Dokaž otci, že umíš být užitečný. Doprovodíš tetu domů.“

Paul sklonil hlavu a zamrkal. „A co když nás načapá hlídka? Třeba mě seberou, když jsem takovej lump.“

„Jsem si jistá, že se jim dokážeš vyhnout. Postarej se o to, aby se tetě cestou nic nestalo.“

„Spolehni se,“ usmál se Paul a vytáhl malou dýku. „Na mě si nikdo netroufne.“

Krátce poté se vydal i s Barbarou do tmy. Magdalena s manželem se odebrali do světnice, Simon ztěžka dosedl na lavici a zhluboka se nadechl.

„Dobře že vypadne,“ prohodil po chvíli.

„Simone, takhle nesmíš mluvit!“

„Vždyť to víš sama. Je…,“ Simon hledal vhodná slova.

„Jiný než my.“

„Je jiný než ty! Než ty a Petr. Vždycky jsi mu to dával najevo.“

„Takže za všechno můžu já?“ utrhl se na ni. „Magdaleno, není to beránek. Pere se, pije, pravděpodobně i krade… a minulý týden utopil ve vědru tři malá koťata!“

„Protože ho o to poprosila sousedka.“

„Jenže jeho to bavilo, Magdaleno! Viděl jsem to na něm. Ani si nevzal pytel. Jen tak ta malá stvoření hodil do vody, nechal je lapat po dechu a sledoval, jak bídně chcípají.“

„Ke své malé sestře se každopádně chová moc hezky,“ namítla Magdalena a posadila se vedle manžela na lavici.

„Nebavme se už prosím o Paulovi.“ Ze džbánu na stole si nalila trochu vína. Vlastně už dnes pila až dost, ale potřebovala doušek na uklidnění. Věděla, že Simon má v mnohém pravdu. Paul byl jiný, ale přesto byl jejím synem a ona ho milovala. „Předtím u večeře,“ změnila téma, „jsi mluvil o epidemii ve Vídni. Co se tam vlastně děje?“

Simon mávl rukou. „Ale, to bylo jen…,“ zarazil se a začal jinak. „Chodím často do kavárny za dómem.“

„Magdalena přikývla. Když se seznámila se Simonem, byl jediným široko daleko, kdo si liboval v onom černém hořkém nápoji. Od té doby počet milovníků kávy vzrostl. Scházeli se ve specializovaných hostincích, pili jeden šálek za druhým a debatovali o všem možném. Ženy dovnitř nesměly, v tom se doba příliš nezměnila.

„Vždycky si tam přečtu Frankfurtské poštovské noviny,“ pokračoval Simon. „Byla v nich krátká zpráva o…,“ zaváhal.

„No zkrátka o tom, že prý ve Vídni vypukl mor.“

„Mor?“ vyděsila se Magdalena. „Ale… ale korunní princ by přece nejel do Vídně, kdyby tam řádil mor!“ Mor, ta prokletá metla Boží, vždy jednou za několik desítek let udeřil na nejrůznějších místech říše. Náhle se jí ulevilo, že Petr s korunním princem do habsburské metropole nejede.

„Jsou to jen dohady, nikdo neví nic určitého,“ mávl rukou Simon. „Pravděpodobně z toho nic nebude. Lidi pokládají každou horečku hned za mor. Možná to je úplně něco jiného.“ Vzal ji za ruku. „Vídeň je daleko. Přesto jsem rád, že Petr zůstane s námi a doprovodí nás do Schongau.“

„A taky Paul,“ dodala Magdalena tiše. „Máš dva syny, Simone. Ne jen jednoho. Nezapomínej na to, prosím.“

Mraky zahalily měsíc, když Paul a Barbara vyklouzli z Fronwieserova domu. Nastala taková tma, že se domy změnily v černé obrysy, které nebyly na tmavém pozadí téměř k rozeznání. Po pravé straně zurčel jeden z mnoha mnichovských městských potoků. Stoupal z něj strašlivý zápach, pravděpodobně pocházející z tlející mršiny, jak usoudil Paul. Možná z prasete nebo většího psa.

„Měli jsme vzít lucernu!“ stěžovala si Barbara potácející se za Paulem. „Nevidím si na špičku nosu!“

„Dej mi ruku, povedu tě.“ Paul nahmatal tetinu dlaň. Měl ji rád. S Barbarou a Valentinem si rozuměl víc než s vlastními rodiči. Možná to bylo i tím, že si byli věkově blíž. Ale nejen to. Oba se čerta starali o svou dobrou pověst. Živili se jako muzikanti, bydleli v poněkud vykřičené části města poblíž hradeb, a především Barbara si rozhodně nedávala pozor na pusu. Ale hlavně, často se ho před rodiči zastávala.

„Jak jen můžeš něco vidět?“ zeptala se a byla ráda, že ji synovec doslova táhne za sebou.

„Znám Mnichov jako svoje boty,“ vysvětloval Paul.

„Našel bych cestu k vám i se zavázanýma očima.“

Barbara se zasmála. „Možná by ses měl nechat najmout za nočního hlídače! Dobře bys vydělával a nemusel bys poslouchat otcovy věčné nářky!“

„Vždycky si něco najde,“ utrousil Paul pochmurně. „Je úplně jedno, co udělám.“

„Nebuď na něj tak přísný,“ mírnila ho teta. „Dáváš mu k nářkům docela dost příležitostí. To si přiznej.“

Paul se zamračil. Tak teď se proti němu staví i vlastní teta! Jeho vzorný bratříček nikdy neprovedl nic nepatřičného, otec ho neustále vychvaloval do nebes a naparoval se, že synáček brzy půjde studovat medicínu do Ingolstadtu. Jeho, Paula, rodiče neustále kárali, ať už udělal cokoliv. Již dávno to vzdal a přestal se pokoušet otci zavděčit. A přitom to opravdu mnohokrát zkoušel! Vyřezal mu malý přívěsek z jasanového dřeva, otrhal jablka z nejvyšších stromů, naštípal dříví… Všechno marné. Copak mohl za to, že ho nebavily knihy?

Mezitím došli na okraj Graggenauské čtvrti a tyčily se před nimi temné městské hradby. Paul vedl tetu dál do změti malých uliček, často slepých, které končily v zaneřáděných dvorcích. On se však vyznal, s kamarády se tu proháněl už často. Pral se i v tom posledním koutě. Hroudami hlíny, kameny, ale i noži. Bylo zde prolito mnoho krve a Paul byl vždy ten, který na konci rvačky dokázal zůstat stát na nohou.

Trvalo jen několik let, než ho Angerští vlci, což byla parta mnichovských mladistvých rváčů, uznali za svého vůdce. K dosažení takového postavení musel člověk prokázat rozhodnost, silnou vůli a obratnost při pouličních bitkách. Knížky byly nanic. Na ulici nemusel být sečtělý a vzdělaný, lepší byl selský rozum, šikovnost a bezohlednost. Jenže právě tyhle schopnosti otce nezajímaly.

Paul se shýbl, zvedl kámen a přesně mířeným hodem zahnal toulavé psisko. Hafan zavyl a zmizel ve tmě. Paul si se starším bratrem vlastně vždycky docela rozuměl. Petr se k němu choval kamarádsky a nepovyšoval se. Přesto mu Paul občas záviděl.

A pak mu dělalo starosti ještě něco. Ten… vnitřní pocit neustále zesiloval.

Naposledy se ozval před několika dny, když topil koťata. Potom mu jich bylo líto a jejich žalostné mňoukání ho pronásledovalo i ve snech. Jenže už bylo pozdě. Nevěděl, kde se v něm bere to podivné nutkání, hněv a nenávist, které ho v pravidelných intervalech přepadaly. Nedokázal se kvůli nim soustředit delší dobu na jednu věc, neplnil příkazy, a vyhodili ho proto z učení. Občas se mu zakalilo vědomí a on si neuvědomoval, co vlastně dělá.

Z malé uličky vlevo se ozval zvuk, jako když někdo opatrně našlapuje na kamennou dlažbu. Paul si všiml, že se Barbara otřásla. Usmál se do tmy. Potloukat se v této době po Mnichově skutečně nebylo zrovna bezpečné. Odhodlaně napřáhl nůž, ale když se neznámý vyloupl ze stínu, nechal ruku zase klesnout.

„Aha, to jste vy,“ zavrčel. „Nemotejte se tady! Zajděte radši do Sendlinské ulice, třeba tam natrefíte na pár ožralých kupců.“

Stáli proti němu tři výrostci, jistě o pár let starší než Paul. Přesto neochotně ustoupili z cesty a zmizeli. Dobře znali jeho návaly vzteku a báli se ho. Když odtáhli, podívala se Barbara uznale na synovce.

„Všechna čest. Koukám, že máš ve městě docela respekt.“ Zaváhala, ale pak tiše pokračovala: „V Schongau to bude jiné, uvědomuješ si to?“

Paul mlčky přikývl. Na rodné město si už pamatoval jen matně. Vybavoval si, jak se s bratrem honili po katovně, pamatoval si na hry u vody s místními dětmi z jirchářských rodin, na bažinaté louky u Lechu… Tady v Mnichově ho všichni uznávali a báli se ho. V hloubi duše mu však bylo jasné, že pokud by v Mnichově zůstal, ocitl by se brzy na zcela určitém místě – na popravišti, ale ne jako kat.

Paul vždy snil o tom, že se stane popravčím: skvělým, rychlým a obávaným katem. Jako jejich předek Jörg Abriel, který před sto lety při schongauském čarodějnickém procesu dopravil na onen svět více než sedmdesát žen. Jörg Abriel se proslavil po celém Bavorsku. Vydával se i s rodinou do měst, kde potřebovali mimořádně zručného kata. Díky tomu velmi zbohatnul a lidé si o něm vyprávěli dodnes.

Paulova matka se vzpírala tomu, aby si mladší syn vybral stejnou profesi jako jeho děd i strýc. Ale Paul vždy tušil, že katovské řemeslo se stane jeho osudem. Začne v Schongau jako učeň a jednou se sám stane mistrem popravčím.

Zahnuli za poslední roh a ocitli se přímo před hradbou, o niž se nakřivo opíral malý domek, v němž bydlela Barbara s manželem Valentinem. Ve světnici se ještě svítilo. Obydlí Paulovi připomínalo mnichovskou katovnu, která byla k hradbám přilepená podobným způsobem. Strýc se tam mohl usadit, ale před pár lety odmítl a vrátil se do Schongau. Paul se zapřísahal, že se stane lepším popravčím než mnichovský kat, i než strýc, a dokonce i než jeho děd. Bude nejlepší ze všech.

„Jsme tady,“ řekl Barbaře.

Teta se na něj zkoumavě zadívala. Někdy měl pocit, že dokáže číst jeho myšlenky.

„Díky za doprovod,“ zašeptala. I přes své mládí ji přerostl již o dvě hlavy. Natáhla se k němu a pohladila ho po vlasech.

„Doufám, že otec a Georg na tebe budou dávat pozor.“

„Zvládnu to sám, teto,“ zašklebil se.

Barbara vzdychla. „To si nejsem tak jistá, Paule.“

2

Vídeň, 13. srpna, léta Páně 1679, o necelé dva týdny později

Petr se probudil a promnul si oči. Na okamžik si nedokázal uvědomit, kde vlastně je. U nohou mu zurčel potok, za hlavou se rozkládala louka a křoví na jejím okraji vytvářelo zelenou střechu, v jejímž stínu ho přepadla dřímota. Setřásl ze sebe listí, nabral do dlaní vodu z potůčku a omyl si obličej. Studená voda ho okamžitě probrala. Jak dlouho asi spal? Upravil si košili a kazajku, uhladil černé vlasy a rozhlédl se kolem.

Potok se klikatil lužní krajinou porostlou stromy a nízkými keři. Petr zamžoural do slunce. Člověk by snadno zapomněl, že je nedaleko města. A to ne jen tak ledasjakého, ale jednoho z největších a neslavnějších na celém světě. Sídelní metropole římského císaře z rodu Habsburků. Vídně. Petr zaslechl údery kladiv a svistot pil, hlasy tesařů, toužebný zvuk houslí a smích pijáků z blízkých předměstských vináren. Konečně mu naplno došlo, že se mu to nezdá. Vyhlédl mezi větvemi a spatřil městské hradby a před nimi nezastavěné svažující se plochy zvané glacis nebo koliště, sloužící k ostřelování případných útočníků. V pozadí se tyčily katedrála svatého Štěpána a spousta dalších kostelních věží. Byla to skutečně Vídeň, cíl cesty, kterou podnikl společně s budoucím bavorským kurfiřtem. Do slavného Hofburgu dorazili před pouhými třemi dny.

Petrovi rodiče zareagovali přesně tak, jak se obával. Především matka ho nechtěla pustit, ačkoliv ji ujišťoval, že na velké rodinné setkání do Schongau to určitě stihne včas. Max Emanuel mu to přece několikrát slíbil. Nakonec rozhodl Petrův otec. Uznal, že rozkazu korunního prince se nemohou protivit. A tak mu rodiče dali svůj souhlas, ale nabádali ho, aby raději vůbec neopouštěl Hofburg. Zlé zprávy o moru se totiž mezitím nevyskytovaly pouze v novinách, ale vyprávěli je i cestující a poutníci. Petr přikyvoval, ačkoliv věděl, že slib nebude moci splnit. Vídeň byla příliš plná nejrůznějších lákadel.

S vojenským doprovodem zamířili přes staré hlavní město Bavorského vévodství Burghausen a rakouský Linec do sídelní rezidence habsburského císaře. Cestovalo s nimi množství diplomatů, dvořanů, strážných, kuchařů, a dokonce i otec zpovědník. Maxe Emanuela viděl Petr za celé dva týdny cesty jen jednou nebo dvakrát a jejich setkání proběhlo pokaždé dost odtažitě. Ve Vídni korunního prince už úplně ztratil z očí. Někdy si připadal jako onen psík, kterého před lety zachránil. Také on toužebně čekal, zda mu pán hodí kostičku. Moc mu to nevyhovovalo! Ale na druhou stranu si dobře uvědomoval, že přátelství s budoucím bavorským vládcem je velká čest. A nejen to, v budoucnu mu jistě otevře ledasjaké dveře a možnosti. Za to už stálo ledacos překousnout.

Ruka ruku myje…

Mnohokrát uvažoval, jakou přátelskou službu, o níž mluvil již v Mnichově, po něm asi Max bude chtít.

Rychle prošel lesíkem a dostal se na živou silnici. Dlouhá řada kočárů, povozů i žebřiňáků směřovala k bráně oddělující vnitřní město od předměstí. Nad střechami, kostely a věžemi se převalovalo srpnové dusno. Musel si pospíšit, pokud chtěl dorazit včas na večeři!

Ráno odešel z Hofburgu, aby se provětral. Nebyla to první procházka, v posledních dnech chodil ven celkem často. Přidělili mu totiž nepatrnou komůrku v podkroví. Podobala se spíše mnišské cele, a navíc se v ní nedalo vydržet vedrem. Korunní princ ani nikdo jiný mu nepřidělil úkoly, takže se vydával na vlastní pěst prozkoumávat Vídeň. Žasnul nad širokými, částečně dlážděnými ulicemi, obdivoval útulné zahrádky před hostinci, prohlížel si nesčetné kostely a paláce, ale ze všeho nejvíc ho zaujalo vybraně oblečené panstvo v otevřených kočárech. Alonžové paruky jim vlály ve větru a zdálo se, že musí každou chvíli uletět. Všechno zde bylo větší a nádhernější než v Mnichově. Od tureckého obležení před sto padesáti lety se Vídeň rozrůstala závratným tempem. Rodné Schongau se s ní už vůbec nemohlo měřit.

Petr se zatoulal až k dolnímu Wöhrdu, protáhlému ostrovu mezi dvěma dunajskými rameny, trochu stranou od města. Před několika lety se zde ještě rozkládalo ghetto, ale Židé museli své domovy opustit – přísně katolická císařova manželka je nemohla vystát, protože podle ní byli odpovědní za smrt jejího prvorozeného syna. V původně židovských domech nyní žili bohabojní křesťané. Všude se stavělo a nedávno byl dokončen kostel svatého Leopolda. Petr se zájmem sledoval, jak lidé i zde vítězí nad divočinou a rozšiřují město dál a dál. Pravděpodobně brzy pokácejí i onu krásnou vrbu, pod níž si tak spokojeně zdříml.

Zamyšleně se loudal směrem k mostu vedoucímu přes dunajské rameno do Vídně. I zde, v zatím ještě zpola venkovském Wöhrdu, vládl čilý ruch. Silnici vroubily narychlo sbité chýše, herberky, dílny a skřípající mlýny. Z hospod vonělo jídlo. Před Petrem se otevřel nepřehledný labyrint, v němž se brzy docela ztratil. Kráčel uličkami, přeskakoval strouhy a kanály a pokoušel se příliš neušpinit – marně. Břečka bahna, výkalů a všeho možného neřádstva mu sahala až po kotníky. Přes nejhorší místa byla položena prkna, na nichž Vídeňáci balancovali jako provazochodci. V prolukách mezi domky hnily hromady odpadků a tlely zvířecí mršiny. Nyní, v pozdním létě, se uličkami linul takový puch, že skoro až nemohl dýchat.

Při hledání mostu zabloudil ve změti křivolakých uliček.

Slunce již stálo velmi nízko a potkával stále méně lidí. V okolí bydleli chudí nádeníci, kteří si ho nedůvěřivě prohlíželi. Petrovi bylo jasné, že v drahých přiléhavých nohavicích a úzce střižené kazajce zde musí působit jako zjevení.

Nebo jako snadná oběť.

Raději zrychlil. Kde je ten zatracený most? Zrovna pospíchal přes další provizorní lávku, když si všiml neforemného balíku. Nejprve se domníval, že je to jen další mršina, možná prase nebo osel. Ale pak ke svému úděsu rozeznal člověka, přesněji řečeno starší ženu zachumlanou do staré potrhané přikrývky, z níž vyčníval pouze vrásčitý obličej a šedivé vlasy. Nebyl si jistý, jestli žije, nebo je mrtvá. Petr se od svého medicínsky vzdělaného otce ledacos přiučil, mimo jiné i to, že všechny lidské životy jsou si rovny.

„Slyšíte… slyšíte mě?“ zeptal se nesměle. „Jste nemocná?“ Opatrně přistoupil blíž, poodhrnul přikrývku a vyděšeně uskočil. Žena držela v náručí přibližně čtyřletou bezvládnou holčičku. Obě byly očividně mrtvé. Stařena hleděla nehybnýma očima k nebi. Ve skutečnosti ale tak stará být nemohla, protože děvčátko bylo zřejmě její dcera. Obě byly vychrtlé, šaty měly potrhané a špinavé, obličeje tmavé, skoro černé. Na kůži, především na krku a v podpaží, se jim rýsovaly černé boule, některé z nich již prasklé – z těch vytékal hnis.

Černé boule neboli hlízy…

Petr zděšeně vykřikl a okamžitě pustil přikrývku, jako by se spálil. Zapotácel se a spadl pozadu do bahna. Nemusel být studovaný lékař, aby poznal, na co ty dvě zemřely.

Mor! blesklo mu hlavou. Otec měl pravdu. Bůh nás ochraňuj! Doposud žádné zemřelé na mor nespatřil, poslední epidemie zasáhla Bavorsko již před drahnou dobou. Znal však strašlivou nemoc z vyprávění a také z obrázků, které si prohlížel v mnichovské jezuitské koleji. Ovšem mít nejhorší metlu lidstva přímo před sebou, to bylo víc, než dokázal unést.

Vyškrábal se na nohy a bezradně se rozhlížel. Teprve nyní si uvědomil, že zabloudil do zcela liduprázdné uličky. Okna a dveře téměř všech domů byly zatlučené prkny. Odkudsi zaznívalo tiché zvonění. Petr se ohlédl doprava a uviděl chatrný dvoukolák tažený ubohou herkou. Vedl ji starší muž, stejně vyzáblý a zpustlý jako jeho kůň. Zvuky vydával malý zvonek upevněný vpředu na oji.

„Hej, mládenče!“ zavolal na něj stařec. „Co tady hledáš?“

Petr neodpověděl, jen čekal, až k němu kára dojede. Pak třesoucí se rukou ukázal na obě mrtvoly.

„Myslím… že…,“ koktal šeptem.

„No jo, zrovna tady se musely zašít,“ zavrčel muž.

„Fuchtle zatracený!“ Mluvil zvláštně širokým nářečím, které Petrovi připadalo neomalenější a přímější než jazyk, na jaký byl zvyklý z Bavorska. „Asi vyrazily dveře, i když se to nesmí.“ Stařec pokrčil rameny. „Stejně se daleko nedostaly. Smrti těžko někdo uteče, to by musel mít kliku jako vrata.“ Nedůvěřivě si Petra prohlížel, jako by na něm hledal známky onemocnění. „Patříš k nim?“

„Ne, ne!“ zavrtěl Petr hlavou. „Vracel jsem se zpátky do města a zabloudil jsem.“

„To by mohl říct každý. Most je odsud dost daleko. Hm…“ Muž si ho prohlížel jako vzácný úkaz. Pohledem přejel drahé lněné kalhoty a barchetovou košili, kterou Petr nosil pod kazajkou. „Na někoho z Wöhrdu vypadáš trochu moc nóbl.“ Pohrozil mu vyschlým prstem. „Tohle není vhodná čtvrť pro slušného mladíka!“

Petr ukázal na mrtvé osoby: „Zemřely na mor! Copak to nevidíte? Ve Vídni je mor!“

„To se podívejme, co ty seš za chytráka!“ Stařík se zachechtal. „Komu si myslíš, že to povídáš? Jsem místní hrobník, takže o moru vím už dávno. Ale panstvo to pořád ještě drží pod pokličkou, aby zprávy o metle Boží nenarušily jejich obchody. Žvaní o pouhé horečce, která se dá snadno vyléčit. No, dlouho už to tušovat nepůjde. Každý den jich je víc a jednou přeskočí mor i do Hofburgu. Císař nebo žebrák…,“ starý mávl rukou a zašklebil se, „nemoc si nevybírá.“

Petr si vzpomněl na pověsti, které kolovaly cestou. Mluvilo se o jakési anglické potničce, což měla být prudká horečka zachvacující Vídeň. Pravda však byla daleko horší.

„Jak dlouho to už trvá?“ zeptal se hrobníka. Stařec se poškrábal na strupovité hlavě. „První případy se vyskytly v červnu, ale tehdy ještě o něco dál na předměstích. Teď už se mor dostal až do Wöhrdu. Lidi vykuřují světnice, aby zahnali nezdravé výpary. Jenže to nefunguje.“

Petr si uvědomil, že ve vzduchu se opravdu vznášejí závany kouře. Ze štěrbin v zatlučených dveřích a oknech unikal černý dým, kdesi plakalo dítě, ale jinak vládlo v celém okolí podivně tísnivé ticho.

Mrtvolné ticho, pomyslel si Petr.

„Tohle včera nařídila městská rada na doporučení samotného nejjasnějšího pana doktora Sorbaita!“ vysvětloval hrobník a ukázal na zatarasené domy. „Nakažení nesmějí vycházet ven. Vojáci to tady dneska ráno všechno obklíčili a zatloukli. Vlastně by se tu neměl nikdo potloukat, kromě mě samozřejmě. Někdo je odklízet musí,“ zasmál se chraptivě.

„Vy se moru nebojíte?“ vyzvídal Petr.

„Na mě si nepřijde.“ Starý hrobník vycenil pár zčernalých zubů. „Mám proti němu speciální prostředek, ale nikomu to neříkej. Rozmačkám ropuchu a natřu se šťávou z ní.“ Zvedl ruce pokryté zčervenalými puchýřky. „Sice to pekelně svědí a pálí, ale jsem díky tomu pořád ještě naživu. Na rozdíl od těchhle ubohých zdechlin. A teď vypadni nebo brzy naložím i tvoji mrtvolu.“ Přešel ke káře a odhrnul plesnivou plachtu zakrývající náklad. Petr byl natolik šokovaný, že nedokázal ani vykřiknout. Na povoze byl složen přibližně tucet mrtvých. Muži, ženy a také dvě děti. Mnozí z nich byli nazí, jako by přišli nejen o život, ale i o oblečení. Končetiny měli podivně zkroucené, oči vyhaslé a v tříslech a na krku stejné černomodré skvrny jako mrtvá matka s dcerou.

„Doufám, že tyhle jsou pro dnešek poslední. Už se skoro nemůžu ohnout,“ vzdychl hrobník a zvedl mrtvoly ze země. Děvče mu cestou ke káře vyklouzlo a spadlo… a zaplakalo.

„Proboha, to dítě žije,“ šeptl Petr. Stál jako opařený.

„Poslouchejte, ta malá není mrtvá!“

„K čertu! Jako bych neměl i tak dost starostí!“ Hrobník hodil matku na káru a pak se obrátil k Petrovi, který se mezitím trochu vzpamatoval z šoku a zkoušel nahmatat malé tep.

„Zatraceně, co to vyvádíš?“ vyštěkl stařec.

„Můj otec je lékař,“ vysvětloval Petr. „Brzy začnu v Ingolstadtu studovat medicínu a…“

„Té nebožačce už žádnej felčar nepomůže, a už vůbec ne takovej usmrkanec jako ty! Jen se sám ještě nakazíš!“

Petr se zamračil. „Myslím, že mor způsobují škodlivé miasmy neboli výpary, které nás obklopují všude kolem. Tak se to píše v knihách. Takže je jedno, jestli se dívky dotknu nebo ne.“

„Ha ha, pán je chytrák!“ hrobník přistoupil k Petrovi a napřáhl prst. „Já sice nestudoval, mladíku, ale ze zkušenosti ti můžu říct, že morem se většinou nakazí ti, co se motají blízko nemocných. O nějakých mi… miácích jsem v životě neslyšel, zatraceně! Mně se osvědčuje šťáva z ropuchy. A teď už se konečně pakuj!“ Hrobník strčil do Petra, až znovu spadl do bahna.

„Co s tou malou chcete udělat?“ zeptal se Petr a odkašlal si.

„No, co asi? S matkou ji hodím do jámy u Dunaje a zasypu vápnem.“

„Ale… ale vždyť to dítě ještě žije!“

„Moc dlouho nebude.“ Starý pokrčil rameny. „V podstatě je už mrtvá. Věř mi, viděl jsem to mockrát. Není jí pomoci.“

Petr chytil hrobníka za špinavý límec. Nebyl sice velký, spíše drobný po otci, ale vztek mu dodával sílu. „To nikdy nedopustím,“ vyhrožoval, „to děvče patří do špitálu!“

„Vždyť ti povídám, že už je jednou nohou v nebi, ty pitomče…“

„Jsem přítel bavorského kurfiřta! Když mě neposlechnete, postarám se, abyste v té jámě skončil vy sám. Rozumíte?“

Výhrůžná slova účinkovala. Stařec spustil hrozící pěst. Očividně si nebyl jistý, jestli mladík nemá opravdu takový vliv, jak tvrdí.

„No tak dobrá! Odvezeme ji do špitálu k milosrdným bratřím. Je to při cestě. Uvidíme, co ti mniši řeknou,“ zasmál se zlostně. „Možná začnou vykřikovat, že zrovna takovej vychytralej dobrodinec nám ve Vídni chyběl!“

Vzal třesoucí se, horečkou rozpálené dítě a hodil je vedle mrtvé matky jako otep dříví. Pak praštil vyhublou herku po zadku a rozhrkaná kára s mrtvými se rozjela.

Petr šel za ní až ke špitálu.

Za necelou hodinu Petr pospíchal labyrintem hofburských chodeb. Slunce zapadlo již před nějakou chvílí. Musel se dost dlouho dohadovat se strážnými u brány, než ho konečně pustili dovnitř. Špinavé oblečení v nich nevzbuzovalo velkou důvěru. Naštěstí šel kolem kurfiřtský stájník, poznal ho a zaručil se za něj.

Milosrdní bratří smrtelně nemocnou dívku po určitém váhání do svého špitálu přijali. Stranou od ostatních budov stál dům pro malomocné, kam nyní ukládali nakažené morem. Mniši se ovšem báli děvčete dotknout, takže ho nakonec k ostatním nebožákům odnesl hrobník. Petr mu vtiskl do dlaně pár mincí, které dostal, aby měl ve Vídni z čeho žít. Ani on si nemyslel, že malá přežije, ale to neznamenalo, že ji nechá umřít jen tak bez pomoci.

Max Emanuel se ubytoval v novém traktu, který nechal císař Leopold postavit teprve před několika lety. Vídeňský hrad sloužil již čtyři sta let jako habsburská rezidence a od té doby byl neustále rozšiřován, až se z něj stal zámecký komplex s mnoha křídly, bezpočtem chodeb, sálů a komnat. V kašnách na nádvořích zurčela voda a vůně růžových okvětních lístků přehlušovala zápach, který se snažil vniknout přes hradby dovnitř.

Není divu, že v tomhle uzavřeném světě nechce nikdo o moru slyšet, pomyslel si Petr, zatímco kráčel po chodbách. Musí varovat Maxe! Další pobyt ve Vídni by pro bavorské poselstvo znamenal smrtelné ohrožení.

Kapitán stojící na stráži před princovými komnatami

Petra znal z dřívějších setkání. Pozvedl obočí a ukázal na jeho špinavé kalhoty.

„V tomhle stavu chcete žádat o audienci u korunního prince, mladíku?“

„Je to naléhavé, ohlaste mě prosím u Jeho Výsosti!“

Kapitán na chvíli zmizel za dveřmi a pak otevřel obě vysoká křídla. „Můžete vstoupit, princ vás očekává.“

Max Emanuel seděl na měkkém sametovém polštáři v zadní části přijímacího salonu a právě se skláněl nad šachovnicí. I dnes byl oblečený do své oblíbené modré barvy, na hlavě měl alonžovou paruku, která od doby nástupu krále Slunce na francouzský trůn přicházela stále více do módy. S napudrovaným obličejem mírně zženštilých rysů připomínal mramorovou sochu z pomníku. Mračil se, jako by se soustředil na závažný problém. Teprve po chvíli zvedl hlavu a usmál se.

„Kde ses toulal?“ zeptal se pobaveně. „Až příště půjdeš klábosit se stájovými podomky, tak mi prosím řekni. Chtěl bych být u toho.“ Korunní princ se choval nenuceně, jako by se svým přítelem trávil každou volnou chvilku. Přitom ho v posledních dnech skoro neviděl, a už vůbec spolu nemluvili.

„Maxi… stalo se něco strašlivého!“ Rozrušený Petr zcela zapomněl na dvorní etiketu. Chvatně přistoupil ke korunnímu princi. „Ve Vídni je…“

Max mávl rukou a druhou stále držel na klíně šachovnici.

„Ať už se stalo cokoliv, neměli bychom zapomínat na respekt a úctu, co myslíš, kamaráde?“ Ztišil hlas a pronesl: „Sice jsem poslal stráže pryč, ale člověk nikdy neví. Kromě toho ječíš tak nahlas, že by ani nemuseli poslouchat za dveřmi a uslyší každé slovo.“

Petr se rychle uklonil a zaujal obřadný postoj. „Byl jsem právě ve Wöhrdu,“ pokračoval tiše. „Představ si, řádí tam mor!“

Max přikývl. „To už vím.“

„Ty… ty to víš?“ vyvaloval Petr oči. „Ale proč teda…“

„Proč tady zůstávám?“ Max pokrčil rameny. „Moje návštěva na císařském dvoře je příliš důležitá. Nemůžu ji zrušit kvůli pár případům moru. Navíc onemocněli jen chudí. Tohle město strašlivě smrdí, není divu, že se tu vytvářejí miasmy. Tady v Hofburgu se ale nikdo nenakazil, takže jsme v bezpečí.“

Učenci se domnívali, že ze země stoupají spolu se zápachem miasmy, čili páry, které za nepříznivých hvězdných konstelací šíří mor. Otec Simon ani Petr této teorii příliš nedůvěřovali. Jenže když se o svých pochybnostech zmínil v jezuitské koleji, byl rychle odkázán do patřičných mezí.

„Maxi, přece víš dobře, že se mor nezastaví před branami Hofburgu!“ naléhal Petr. „Nebezpečí hrozí všem! Musíme z Vídně pryč, a to rychle!“

„Neříkej mi prosím, co mám nebo nemám dělat!“ vyštěkl Max. „Jsem přece bavorský korunní princ a budoucí kurfiřt. Mám vlastní hlavu!“

„Prosím za prominutí, nechal jsem se unést...“

„No jo, nic se neděje,“ přikývl princ. „Stejně jsem tě chtěl nechat zavolat. Podívej se na tuhle zamotanou záležitost.“

Petr si na chvíli myslel, že Max má na mysli situaci ve Vídni. Ale pak si uvědomil, že ukazuje na šachovnici. „Jezdec ohrožuje dámu. Když s ní ale uhnu, přijdu o věž, kterou jsem chtěl dostat krále do šachu. To je k uzoufání!“

„Proto jsi mě chtěl zavolat?“ zeptal se Petr nevěřícně. Nedokázal pochopit, že s ním přítel po tolika dnech hodlá diskutovat jen o partii šachu.

„Vlastně nejen kvůli tomu.“ Max odložil šachovnici.

„Potřeboval bych od tebe malou laskavost,“ usmál se.

„Vzpomínáš si na svoje dluhy ze šermu?“

Petr tiše vzdychl. Zřejmě půjde o službu, o níž se princ zmiňoval už v Mnichově.

„Jak bych mohl odmítnout Vaši Výsost?“ zamumlal.

„Jsem vaším dlužníkem.“ Doufal, že se Max nevšiml ironického tónu.

„Proč tak formálně, příteli?“ Princ mu poklepal na rameno a pak zvážněl. „I přes neutěšenou situaci budu muset ve Vídni pár dní zůstat. Musím s císařem ještě ledacos probrat.

Na západě sice ještě žijeme s Francií v míru, ale spíše nejistém. A Turci na východě jsou stále drzejší, je třeba ty pohany konečně zastavit.“

Petr přikývl. Věděl o Maxových velkolepých plánech. Hovořil o nich již v Mnichově. Hodlal zanechat ve světových dějinách výraznou stopu. Jen nakrátko ho zastavila otcova a především matčina smrt. Ta ho opravdu hluboce zasáhla.

„Chci, abys odvezl dopis,“ vysvětloval. „Dostaneš nejrychlejšího koně.“

Petr se vyděsil. „Přece víš, co jsem slíbil rodičům! Že odjedu co nejdříve do Schongau. Můj bratr…“

„Třesky plesky, co je mi do tvého bratra. Tady jde o důležitější věci. Ale neděs se předčasně,“ mrknul na něj princ.

„Do toho svého zavšiveného hnízda se dostaneš dřív, než si myslíš. Ten list totiž povezeš do Kaufbeurenu.“

Petr si zhluboka oddychl. To byla opravdu dobrá zpráva. Svobodné říšské město Kaufbeuren totiž leželo jen několik mil od Schongau. Když si pospíší, mohl by tam z Vídně dorazit během několika dní. Předá dopis a možná bude v Schongau dříve než rodiče! Přesto ho sevřel trochu tísnivý pocit, i když nevěděl proč. Možná ho zneklidňoval výraz v Maxově obličeji. Znal svého přítele již mnoho let a věděl, že takto neproniknutelně se tváří, když se před ním snaží něco zamlčet nebo skrýt. Například při partii šachu.

„Proč nesvěříš dopis kurfiřtskému poslovi?“ zeptal se.

„Je lepší jezdec, má zbraň a je daleko zkušenější než já…“

„A taky moc mluví.“ Max zavrtěl hlavou. „Ne, ten list je příliš důležitý. V žádném případě se nesmí dostat do cizích rukou, nikdo se o něm nesmí dozvědět! Proto posílám tebe.“ Nasadil vážnou tvář. „Ručíš mi za něj životem, Petře.“

Petrovi přejel mráz po zádech. „Samozřejmě, Vaše Výsosti, udělám všechno…“ Zarazil ho Maxův smích. „Ha ha, měl ses teď vidět. Jak ses tvářil! Opravdu si myslíš, že bych tě nechal pověsit? Přiznej se, že jsi tomu věřil!“ Korunní princ si utíral slzy smíchu. „Vyrazíš zítra brzy ráno, ty poseroutko. Aspoň už nebudeš mít kvůli moru strachy plné kalhoty. À propos, kalhoty,“ ukázal Max znechuceně na Petrovy ušpi-

něné nohavice. „Jdi se převléknout, takhle k císařské tabuli nemůžeš. Dneska večer bych tě tam rád měl poblíž. Sice ne úplně vepředu, ale vzadu mezi dvořany se pro tebe místo už najde. Jenže i tam musíš být slušně oblečený.“

„Jak si Vaše Veličenstvo přeje.“ Petr zamyšleně vstal. Nejlepší bude, když ještě dnes napíše krátký dopis a pošle ho poštovním dostavníkem do Schongau. Rodiče si aspoň nebudou dělat starosti. Kaufbeuren byl pro ně daleko přijatelnějším místem než vykřičená Vídeň, kde podle názoru ctihodných občanů nevládl císař, ale víno, ženy a zpěv… Uklonil se a již na odchodu ho ještě něco napadlo.

„Jezdcem do rohu!“

„Cože?“ podíval se na něj nechápavě Max.

„Táhni jezdcem do pravého rohu, tím ochráníš věž. Ztratíš sice dámu, ale když potáhneš vpřed pěšcem, dáš králi ve dvou tazích šach mat.“

Max vrhl rychlý pohled na šachovnici. „Zatraceně, máš pravdu!“ Vztekle shodil figurky na zem. „Proč jsem si toho nevšimnul sám? Krucinál proč! Šachy přece hraju už léta, ale pořád ještě jsi lepší. Jdi mi z očí, ty všeználku!“

Mělo to znít přátelsky, ale Petr věděl, že svého přítele rozčílil. Max Emanuel nesnášel prohry. V politice stejně jako na šachovnici.

Když přítel odešel, zíral korunní princ ještě chvíli na šachovnici a figurky rozházené kolem. Pěšáci, jezdci, střelci, věže, královny a králové se povalovali na zemi v černo-bílém zmatku.

Max Emanuel se kousal do rtů, jako vždy, když se potřeboval soustředit a bojoval s napětím. Na den, který se stále více blížil, se připravoval velmi dlouho. Zatím za něj ještě vládl strýc Maxmilián Filip, ale již příští léto, za necelý rok, se Max stane novým bavorským kurfiřtem. Pustí se do správy země jinak než slabošský a příliš spokojený otec! Svět ještě o Maxmiliánovi II. Emanuelovi Bavorském hodně uslyší…

S matkou měl Max vždy bližší vztah než s otcem. Henrietta Adelaida svého staršího syna zbožňovala, učila ho hrát na housle, psát básně, chovat se podle dvorní etikety a také ho zasvěcovala do tajů velké politiky. Narození následníka trůnu se v mnichovských ulicích slavilo několik týdnů a šťastní rodiče nechali na jeho počest postavit kostel svatého Kajetána, založili park kolem Nymphenburgu a na jezero Würmsee spustili flotilu benátských gondol. Matka mu odjakživa říkala, že je předurčen k slavným činům, a Max věděl, že je to pravda. Henrietta byla skutečnou vladařkou a odvážnou lvicí ze savojské dynastie. Kdysi se téměř provdala za francouzského krále Slunce. A on je synem této mimořádné ženy.

Před lety zachvátil mnichovský rezidenční zámek ničivý požár. Bosá a nalehko oblečená panovnice zachránila vlastníma rukama své děti z hořícího pekla a později na následky tohoto odvážného činu zemřela. Obětovala se pro ně. A on jí to mnohonásobně vrátí.

Max Emanuel sáhl po černém králi a pohrával si s ním v prstech. Čedičová figurka příjemně chladila. Princ si ji přitiskl ke spánku a hned se mu v tom morem promořeném letním vedru lépe přemýšlelo.

Bylo mrzuté, že černá smrt přepadla Vídeň zrovna teď. Měl toho s císařem ještě tolik probrat, ale čas se krátil. O to důležitější bylo, aby tahal za více nitek současně. Zpráva, kterou před určitou dobou dostal z Kaufbeurenu, byla velmi, jak to říci… zajímavá. Dokonce více než to. Díky ní by se mu mohlo podařit změnit osud říše ve svůj prospěch. Ale nikdo se o tom nesměl dozvědět! To by znamenalo konec všech plánů a možná i zkázu Wittelsbachů. V tomto případě nemohl důvěřovat ani vlastním kurýrům. Proto úkolem pověřil věrného Petra, svého nejlepšího přítele. Možná jediného člověka, na kterého se mohl zcela spolehnout. Na dvoře a především v politice se přátelé nevyskytovali, maximálně tak partneři s dočasně shodnými zájmy.

Nastávaly však i chvíle, kdy Max svého kamaráda z dětství doslova nesnášel. Jako před chvílí. Petrovu intelektu se nikdo nemohl rovnat a Max nenáviděl, když ho někdo převyšoval, ať už v šermu, jízdě na koni nebo šachu. Na druhou stranu Petr možná nebyl tak chytrý, jak si sám o sobě myslel. Chyběl mu smysl pro finesy. A ještě něco! K čemu je veškerá moudrost, když člověku chybí touha po moci? A té měl právě Max víc než kdokoli jiný.

Korunní princ vyhodil černého krále z otevřeného okna. Pak se odebral do šatny, kde na něj již čekali tři sloužící. Oblékání na slavnostní večeři u císaře zabere jistě nejméně hodinu. Vezme si na sebe modrý samet, ostatně jako skoro vždy, k tomu zlaté knoflíky a místo šperku možná malý prostý krucifix jako připomínku obětí té strašné nemoci, která právě řádila před vídeňskými branami.

Max si narovnal paruku a krajkovým kapesníčkem ze rtů otřel pár kapek krve. To od toho, jak se do nich kousal. Pak se usmál. Princ věděl, že dokonalý vzhled je v každodenním potýkání bez fleretu a šavle skoro stejně důležitý jako uhlazená slova.

3

Nedaleko Landsbergu na Lechu, 20. srpna, léta Páně 1679

Dostavník se kolébal jako loď ve vlnobití a otřesy Magdalenu neustále budily ze spánku. Sotva zabrala, již kolo opět přejelo další díru a náraz vyhodil cestující do výše. Koně řehtali, kočár rachotil a skřípal jako soukolí starého mlýnu. Magdalena nakonec pokusy o spánek vzdala.

Odhrnula závěs a vyhlédla z okna. Kolem ubíhaly stromy a keře rostoucí u cesty, kola vířila oblaka nahnědlého prachu. Magdalena se rozkašlala a opřela se zpět o sedačku potaženou tvrdou kůží. Uvnitř dostavníku bylo horko a skoro nedýchatelno, venku pálilo srpnové slunce. Vedle ní pospával Simon a chrápal s kvílejícími koly o závod. Na rozdíl od manžela si na tento nový způsob cestování asi nikdy nezvykne. Raději chodila pěšky nebo aspoň sedávala venku na kozlíku otevřené bryčky. Jenže Simon si nedal říct a zaplatil za dostavník spoustu peněz. Zřejmě se domníval, že se to v jeho novém postavení sluší.

Magdalena jela delší trasu poštovním dostavníkem poprvé. V Německu a po celé Evropě jich stále přibývalo. Mnohé hostince sloužily současně jako poštovní stanice, kde se dali v případě potřeby přepřáhnout koně nebo vyměnit rozbitá kola. Dostavníky sloužily k přepravě dopisů a zboží, ale i cestujících. Magdalena měla pocit, že sama je neskladným nákladem. Vozy nové konstrukce sice byly vybaveny pérováním, ale poznat to nebylo. Naopak, měla dojem, že její pozadí cítí každičký kamínek, který kola přejedou. V duchu se modlila, aby už brzy byli v Landsbergu, kde chtěli přenocovat. Jednu věc však musela přes veškeré výhrady uznat: s novým vozidlem se cestovalo daleko rychleji. Z Mnichova to k Landsbergu trvalo jen půl dne.

Naproti ní seděla Barbara s manželem Valentinem, malá Sophia usnula s hlavou opřenou o matčino rámě. Paul se uvelebil na střeše mezi zavazadly. Občas zaslechla, jak si nahoře píská nebo prozpěvuje, a usmála se. Paul již mnoho dní nemluvil o ničem jiném než o cestě do Schongau. Těšil se a celý rozkvetl.

S Paulem to nikdy neměla lehké. Měl v sobě cosi nespoutaného a někdy až krutého. Netušila, po kom takovou povahu zdědil ani jak ji zmírnit. Přesto ho milovala stejně jako v den, kdy přišel na svět. Na rozdíl od Simona, který s mladším synem nikdy nedokázal navázat skutečně vřelý vztah.

„Copak, netěšíš se domů?“

Magdalena sebou trhla. Nečekala, že ji někdo osloví. Barbara se dosud dívala z malého okénka, ale nyní už zvědavě pozorovala sestru. „Že se tváříš tak zasmušile.“

Magdalena vzdychla. „To kvůli Paulovi. Mrzí mě, že se budeme muset odloučit.“

„Věř mi, bude to tak nejlepší. Pro něj i pro nás,“ podotkla Barbara. „Je to divoch. Jestli ho někdo dokáže zkrotit, tak děda a strýc. Oba odjakživa zbožňoval a dá na ně.“

„Asi máš pravdu,“ souhlasila Magdalena a usmála se. Paul pokládal Georga spíše za staršího bratra než za strýce, i když se navštěvovali jen zřídka. I Barbara své dvojče viděla naposledy už dost dávno. Vydala se do Schongau na pár dní hlavně proto, aby se setkala s bratrem.

Kvůli mrzoutskému otci a zdravému venkovskému vzduchu do rodného města určitě nejede, pomyslela si Magdalena.

„Možná Paul dokáže pana tchána naladit na trochu smířlivější notu,“ poznamenal Valentin a za hlasitého sténání si protahoval záda. Cestovali dostavníkem sami, ale přesto byli uvnitř namačkaní jako v kleci. „Na naší svatbě dokázal neuvěřitelné: pronesl slavnostní řeč o snoubencích, ale o mně se v ní nezmínil ani jednou,“ usmál se. „A když jsem sáhl po houslích, báňal z fajfky tak mohutně, že v kouři skoro nebyl vidět.“

„Aspoň že přijel,“ namítla Magdalena, „ačkoliv velká města nemůže vystát.“

Městský muzikant, do nějž se Barbara před několika lety bezhlavě zamilovala, byl pořád stejně rozevlátý a s hlavou v oblacích jako tenkrát, ale ke své manželce se choval dvorně a láskyplně. Magdalena ho měla od první chvíle ráda. Možná proto, že byl úplně jiný než její vlastní, ctižádostivý a většinou seriózní manžel.

„Otec se už nezmění,“ vzdychla Barbara. „Docela se divím, že to s ním Georg vydrží. A mimochodem, ty si opravdu myslíš, že Petr stihne přijet?“ zeptala se Magdaleny.

„Určitě ano,“ přikývla Magdalena a cítila, jak se jí rozbušilo srdce. „Možná už tam je.“

Magdalena velmi těžce nesla, že syn musel s korunním princem do Vídně. Trochu ji utěšil svatosvatým utěšováním, že do Schongau přijede včas, nejdéle v den svatého Symforiána, který v Bavorsku ohlašuje konec léta. Měl by tedy dorazit pozítří.

Ze strachu o syna nezamhouřila v posledních dnech oka. Zprávy o moru ve Vídni se ukázaly být pravdivé. Skutečně tam neřádila obyčejná horečka, ale obávaná metla Boží! Noviny psaly o tisících mrtvých, říkalo se, že budoucí bavorský kurfiřt již odcestoval a císař uprchl do Mariazellu. Nic bližšího se nevědělo, snad jel Petr napřed. Magdalena se modlila za to, aby se z morem zamořené Vídně dostal ve zdraví.

Koně zařehtali a dostavník nečekaně zastavil. I Simon se konečně probudil a mnul si oči. „Spal jsem jako dudek,“ zívl.

„To je ale opravdu skvělý způsob dopravy!“

„Když myslíš,“ odtušila Magdalena.

„To už jsme v Schongau?“ zeptala se Sophia, která se rovněž vzbudila. Ze své první cesty byla celá rozrušená. Bylo jí teprve osm let, ale vypadala starší. Pozorovala svět velkýma očima, jako by se nepřestávala divit všem jeho zázrakům. Dospělé občas překvapovala moudrými otázkami, do nichž mísila dětskou naivitu. Nyní však byla jen malým děvčetem s rozcuchanými vlasy, nedočkavě poskakujícím po lavici.

„Ne, zlatíčko, jsme teprve kousek před Landsbergem,“ odpověděla Magdalena a vyhlédla z malého okénka dostavníku. „Určitě hned pojedeme dál.“ Městské hradby byly vzdálené již jen na dostřel luku. Za nimi byl vidět landsberský hrad a věže honosných patricijských paláců.

„Co se děje?“ zavolal Simon nervózně na kočího. „Proč nejedeme dál?“

Muž slezl z kozlíku na prašnou silnici a přistoupil k oknu. „Tamhle vepředu jsou vojáci.“ Ukázal prstem směrem k hlídce. „Říkají, že bez morového glejtu do města nikdo nesmí.“

„Morového glejtu?“ opakovala Magdalena udiveně. „Co to má být?“

„No, nějaký papír s potvrzením, že jedete z oblasti, kde neřádí mor.“ Kočí pokrčil rameny. „Hloupé je, že vrchnost to napadlo, až když jsme už odjeli z Mnichova. Takže glejt nemáme, ale bez něj nás nepustí dál. Budu muset vyložit poštu a vrátit se. A vy taky, je to k vzteku!“

„Něčeho takového jsem se bál,“ pronesl Simon zamyšleně.

„V celém Bavorsku vyhlásili preventivní opatření. Podle zpráv se zdá, že se mor pomalu prokousává od Vídně do bavorského vnitrozemí. Už včera psali v novinách, že některá města odmítají vpustit za hradby nemocně vypadající cestující. Ale že se zákaz rozšířil na všechny bez propustky, to je pro mě novinka.“

„Co budeme dělat?“ zeptala se Barbara.

„No, dostavník už dál než do Landsbergu nepojede,“ pokrčil rameny Simon. „Budeme asi muset jít kus cesty po svých.“

„Já nechci jít pěšky!“ fňukala Sophia.

„Nech těch nářků!“ okřikla ji Magdalena. „Dřív si nikdo v těchhle drahých kočárech zadek nevozil. Všichni chodili jen tak, však ti nohy neupadnou.“

Simon se usmál. „Není to daleko. Kousek proti proudu Lechu, u Pürgenu, najdeme přístaviště vorů. Když budeme mít štěstí, vezmou nás voraři s sebou. Na venkově to snad nebude tak přísné jako ve větších městech.“

„Máme štěstí, že otcův dům stojí před schongauskými hradbami,“ poznamenala Barbara ironicky. „Jinak by nás možná nepustili ani do rodného města. Na cestování jsme si vybrali opravdu nejlepší dobu!“

„No nevím, jestli se mi za těchto podmínek do Schongau vůbec chce,“ bručel Simon. Ale pak se podíval na Magdalenu a zatvářil se o něco vstřícněji. „Uvidíte, že epidemie zmizí stejně rychle, jako se objevila.“

Noc strávili v levném herberku v Pürgenu. Hosté a nocležníci si vzrušeně sdělovali nejnovější zprávy. Vévoda Maxmilián Filip, strýc korunního prince, vydal další opatření k zastavení moru. Přísné tresty čekaly například na všechny, kteří si zvykli ulevovat venku na ulicích, šaty mrtvých musely být spáleny a po západu slunce byl vyhlášen zákaz vycházení. Poslední mor sice v Bavorsku řádil před drahnou dobou, ale staří lidé si ještě dobře pamatovali na spousty mrtvých, strach a bezmoc, kterou tehdy zažívali. Magdaleně o té době vyprávěla stará Stechlinka. Strašlivá nemoc postihovala lidstvo již stovky let. Vždy zuřila několik let a pak odezněla. Lékaři proti ní byli bezmocní.

V noci Magdalenu opět zachvátily obavy o staršího syna Petra. Snad se mu ve Vídni nic nestalo! Jestlipak dokázal odjet včas? Když ji Simon ráno probudil polibkem, byla jako rozlámaná. Trochu se jí ulevilo, až když se k ní pod přikrývkou přitulila Sophia, ještě celá rozehřátá a rozespalá.

Za pár drobných získali místa na nákladním člunu, který je vzal s sebou proti proudu řeky. Plavba po Lechu Magdaleně trochu zlepšila náladu. Tento způsob cestování se jí líbil! Vzpomínala, jak za mlada plula na voru do Augsburgu, nyní se plavili opačným směrem, k horám. Člun vlekli kupředu čtyři koně kráčející rozvážně po stezce na pravém břehu. Pokračovali daleko pomaleji než dostavníkem, ale vůbec jí to nevadilo, právě naopak. Konečně se aspoň mohla naladit na svou starou domovinu. Brzy se objevily první důvěrně známé pahorky a stromy. Na velký dub nedaleko břehu lezla jako malá holka, do vody vybíhaly skalní výběžky, které musel člun opatrně obeplouvat. Říkalo se jim máchací skály, protože sem služky chodily s prádlem a kromě toho si zde vyměňovaly nejnovější drby. Jak už to bylo dlouho!

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Katova dcera a prokletí moru.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.