Malala Yousafzai

WE ARE DISPLACED

Copyright © 2019 by Malala Fund

This edition published by arrangement with Little, Brown and Company, New York, USA

All rights reserved

Translation © 2021 by Hana Antonínová

ISBN 978-80-249-4133-2

nikdo neopustí domov,

pokud jeho domovem není tlama žraloka.

k hranicím se rozběhnete jen tehdy,

když vidíte, že běží celé město.

– Warshan Shireová, Domov

Prolog

Procházím ulicemi Birminghamu s bratry, mámou a tátou. Na chvíli se zastavím, abych si vychutnala klid. Je všude kolem nás – ve větvích stromů, které se mírně pohupují ve větru, ve zvuku projíždějících aut, v dětském smíchu, v dívce a chlapci, kteří se nesměle drží za ruce a loudají se za skupinou kamarádů. Klid a mír cítím také ve svých kostech. Děkuji Alláhovi za všechno: za to, že jsem naživu, že jsem v bezpečí a že je v bezpečí i moje rodina.

Nikdy mě nepřestane udivovat, že někteří lidé považují mír za samozřejmost. Já jsem za něj vděčná každý den. Nemá jej každý. Miliony mužů, žen a dětí se denně setkávají s válkou. Jejich běžná realita je plná násilí, zničených domovů, ztracených nevinných životy. Chtějí-li žít v bezpečí, nemají jinou možnost než odejít.

„Zvolí“ vyhnanství. Přitom nemají na vybranou.

Před deseti lety, když ještě nikdo mimo Pákistán neznal moje jméno, jsem musela se svou rodinou opustit domov v údolí Svát. Kromě nás se na cestu vydaly více než dva miliony lidí. Neměli jsme jinou možnost, zůstat doma nebylo bezpečné. Ale kam jsme měli jít?

Bylo mi jedenáct let. A byla jsem vysídlená.

Všem uprchlíkům a lidem, kteří opouštějí svůj domov, aby utekli před násilím – to je důvod, proč prchá většina lidí –, se zdá, že na světě není žádné bezpečné místo. Organizace spojených národů uvádí, že v roce 2017 bylo na celém světě násilně vypuzeno z domova 68,5 milionu lidí a 25,4 milionu z nich je považováno za uprchlíky.

To číslo je natolik ohromující, až zapomenete, že jsou to lidé, kteří byli nuceni opustit svůj domov. Jsou to lékaři a učitelé. Právníci, novináři, básníci a kněží. A děti, tolik dětí. Lidé zapomínají, že to byl aktivista, studentka, že to byl otec jménem Zijáuddín, jeho dcera jménem Malála. Vyhnanci tvořící toto ohromující číslo jsou zároveň lidské bytosti, které doufají v lepší budoucnost.

Měla jsem tu ohromnou výsadu, že jsem se setkala s mnoha lidmi, kteří si museli od základů vybudovat nový život, často na úplně cizích místech. Nesmírně mnoho ztratili – včetně svých milovaných – a museli začít znovu. Znamená to naučit se novou řeč, osvojit si novou kulturu i nový způsob života. Vyprávím svůj příběh o vyhnanství nikoli proto, abych se soustředila na svou minulost, ale proto, abych vzdala čest těm, které jsem potkala, i těm, které nikdy nepotkám.

Napsala jsem tuto knihu proto, že podle všeho mnoho lidí nechápe, že uprchlíci jsou obyčejní lidé. Od ostatních se liší jen tím, že se ocitli uprostřed nějakého konfliktu, kvůli němuž museli opustit domov, své milované a jediný život, který až do té doby znali. Tolik riskovali, a proč? Protože měli až příliš často na vybranou jen mezi životem a smrtí.

A stejně jako moje rodina před deseti lety zvolili život.

1. ČÁST

PŘIŠLA JSEM O DOMOV

1. kapitola

Život, jaký jsme znali

Když zavřu oči a vzpomenu si na dětství, vidím borové lesy a hory s vrcholky pokrytými sněhem, slyším tekoucí řeky a pod nohama cítím chladnou zem. Narodila jsem se v údolí Svát, kterému se kdysi říkalo Švýcarsko východu. Jiní ho nazývali rájem a pro mě je rájem dodnes. Na jeho pozadí se odvíjejí všechny mé nejšťastnější vzpomínky na dětství – běhám po ulicích s kamarády; hraju si na střeše našeho domu ve městě Mingora, největším městě Svátu; navštěvuji bratrance, sestřenice a širší rodinu v horské vesnici Šangla, kde se narodili oba moji rodiče; poslouchám, jak matka a její kamarádky klábosí nad odpoledním čajem u nás doma a jak se otec baví s přáteli o politice.

Vzpomínám si, že otec mluvil o Tálibánu, ale jen jako o vzdálené hrozbě. Už jako dítě jsem se zajímala o politiku a poslouchala jsem, co otec a jeho přátelé probírají, i když jsem tomu někdy nerozuměla. Tálibán byl tenkrát v Afghánistánu, ne v Pákistánu. Nic, co by se nás týkalo. Nic, s čím bychom si já a můj mladší bratr Chušhál měli dělat starosti. Potom se narodil Atal. Můj největší problém byl, jak se vyrovnat s tím, že doma převládli bratři.

Všechno se začalo měnit v roce 2004. Tenkrát mi bylo teprve šest let a zpočátku jsem si ničeho nevšimla, ale když o tom teď uvažuji, moje vzpomínky jsou poznamenány rostoucím strachem v očích rodičů. O pět let později už můj milovaný Svát nebyl bezpečný a my i statisíce dalších lidí jsme byli nuceni opustit domov.

Začalo to pomalu. Postavení žen v naší zemi se sice začalo zlepšovat, ale naše oblast byla v tomto směru zaostalá. V roce 2003 otevřel můj otec svou první střední školu, kde chodili chlapci i dívky do společných tříd. V roce 2004 už smíšené třídy nebyly možné.

Zemětřesení v roce 2005 nebylo ničivé jen kvůli škodám, které napáchalo, a životům, které vzalo – tenkrát zahynulo více než třiasedmdesát tisíc lidí včetně osmnácti tisíc dětí –, ale také proto, že přeživší lidé byli zranitelní. Muži z extremistické skupiny poskytli pomoc mnoha lidem, které živelná katastrofa připravila o střechu nad hlavou, ale začali také kázat o tom, že zemětřesení bylo varováním od Boha. Lidé jim naslouchali. Tito muži, kteří se později stali součástí Tálibánu, v místním rozhlase zanedlouho začali s přísným výkladem islámu. Tvrdili, že všechny ženy si musí zakrývat tvář a že hudba, tanec a západní filmy jsou hříšné. Muži že si mají nechat narůst plnovous a dívky by neměly chodit do školy.

To nebyl náš islám.

Byli to náboženští fundamentalisté a prohlašovali, že se chtějí vrátit ke starému způsobu života. S ohledem na to, že své sdělení šířili pomocí techniky, tedy rozhlasu, to bylo poněkud paradoxní. Ve jménu islámu útočili i na náš každodenní život. Říkali lidem, jak by se měli oblékat, co by měli poslouchat a na co by se měli dívat. A nejhorší ze všeho bylo, že se snažili odebrat práva ženám.

V roce 2007 začaly být jejich příkazy agresivnější a konkrétnější: požadovali, aby se televizory, počítače a další elektronické přístroje v domácnostech nejen přestaly používat, ale aby byly zničeny a spáleny. Ještě dnes cítím zápach roztavených plastů a drátů linoucí se z hranic, které zapalovali. Agresivně odrazovali dívky od školní docházky, jmenovitě chválili rodiče, kteří neposílali dcery do školy, i dívky, které do školy přestaly chodit. Výslovně odsuzovali ty, kteří jejich pokynů nedbali. Zanedlouho vyhlásili, že vzdělávání dívek není v souladu s islámem.

Jak je možné, že chodit do školy není v souladu s islámem? Nedávalo mi to smysl. Jak mohlo být cokoli z toho neislámské?

Moje rodina ty příkazy většinou přehlížela, ale přesto jsme začali tlumit zvuk našeho televizoru, aby jej nezaslechl nějaký kolemjdoucí.

Požadavek, aby dívky zůstaly doma, mého otce Zijáuddína rozčílil. Vedl dvě školy, které vybudoval od nuly, a jedna z nich byla dívčí. Zpočátku měl otec dojem, že extremisté nejsou důležití – jejich snahy vnímal spíše jako nepříjemnost než skutečný teror. Svůj aktivismus soustředil na životní prostředí. Naše město se rychle rozrůstalo a znečištěné ovzduší a přístup k čisté vodě se začaly stávat zdrojem problémů. Otec s několika přáteli založil organizaci, která měla v údolí Svát chránit životní prostředí a podporovat mír a vzdělanost. Někteří lidé ho považovali za člověka, jemuž je třeba naslouchat, ale pro jiné byl tím, kdo dělá potíže. Jenže můj otec má vyhraněný smysl pro spravedlnost a nemůže jinak než bojovat za dobro.

Tálibán postupně získával více stoupenců i větší moc. Život, jaký jsme do té doby znali, se pro nás zanedlouho stal jen sbírkou krásných vzpomínek.

Slova Tálibán a ozbrojenec už nebyla jen něčím, co slýcháme ve zprávách, ale pronikla do našich každodenních hovorů. V Mingoře se šířily zvěsti, že ozbrojenci pomalu pronikají i do Svátu.

Na ulicích jsem začala vídat muže s plnovousy a černými turbany. Jeden takový dokázal zastrašit celou vesnici. Teď obcházeli v našich ulicích. Nikdo přesně nevěděl, co jsou zač, ale všem bylo jasné, že mají něco společného s Tálibánem a s prosazováním jeho výnosů.

Poprvé jsem se s Tálibánem doopravdy setkala, když jsme se vypravili do Šangly navštívit příbuzné. Bratranec měl v autě několik magnetofonových kazet, a zrovna když jednu z nich zasouval do přehrávače, spatřil dva muže v černých turbanech a maskáčových vestách, kteří zastavovali auta jedoucí před námi.

Bratranec vysunul kazetu z přehrávače, popadl i ty ostatní a podal je mojí matce. „Schovej to,“ zašeptal.

Matka beze slova nacpala kazety do kabelky, zatímco naše auto zpomalilo a nakonec zastavilo.

Oba muži měli dlouhé vousy a kruté oči. Každý měl přes rameno zavěšený samopal. Matka si přes tvář přetáhla závoj. Všimla jsem si, jak se jí třesou ruce, a při tom pohledu se mi rozbušilo srdce.

Jeden z mužů se naklonil do auta a zeptal se: „Máte nějaké kazety nebo cédéčka?“

Bratranec zavrtěl hlavou, matka a já jsme mlčely. Bála jsem se, že si tálibánec všimne, jak mi buší srdce nebo jak se matce třesou ruce. Když strčil hlavu do zadního okénka, aby nás obě oslovil, zadržela jsem dech.

„Sestro,“ řekl mi stroze, „měla by sis zahalit tvář.“ Chtěla jsem se zeptat: Proč? Vždyť jsem ještě dítě.

Ale kalašnikov pohupující se mu na rameni mi v tom zabránil.

Mávli, že můžeme jet, ale všechno radostné vzrušení, které jsme pociťovali ještě před chvílí, zmizelo. Následující hodinu jsme mlčeli. Kazety zůstaly v matčině kabelce.

Strach, který rostl všude kolem nás, už byl tak blízko, že jsme jej nedokázali déle přehlížet. A potom začalo násilí.

2. kapitola

Jak se to mohlo stát?

Když Tálibán začal bombardovat dívčí školy ve Svátu, bylo mi jedenáct. Útoky se odehrávaly v noci, takže alespoň nebyl nikdo raněn, ale představte si, jaké to je přijít ráno do školy a místo budovy spatřit hromadu sutin. Přesahovalo to všechny hranice krutosti. Začali nám přerušovat dodávky elektřiny a zaměřili se na místní politiky. Zakazovali dokonce i dětské hry. Slyšeli jsme vyprávět o bojovnících Tálibánu, kteří zaslechli, jak se děti doma smějí, a vtrhli dovnitř, aby jim překazili hru. Házeli bomby na policejní stanice a útočili na jednotlivce.

Pokud se ke stoupencům Tálibánu doneslo, že proti nim někteří lidé vystupují, vyhlásili jejich jména ve svém rozhlasovém vysílání. Druhého dne ráno byli tito lidé nalezeni na Zeleném náměstí v centru města mrtví. Často na sobě měli přišpendlený nápis s výčtem svých takzvaných hříchů. Došlo to tak daleko, že ve středu města bylo každý den ráno vyrovnáno několik těl a lidé tomu místu začali říkat Krvavé náměstí. To všechno bylo součástí extremistické propagandy Tálibánu. A fungovalo to: tálibánci získávali kontrolu nad údolím Svát.

Otec dostal varování, aby přestal vystupovat na podporu míru a vzdělání dívek. Nepřestal s tím. Ale začal chodit domů pokaždé jinou cestou pro případ, že by ho někdo sledoval. Já jsem si zvykla dělat jednu věc: každý večer před spaním jsem zkontrolovala zámky na oknech a dveřích.

Ulevilo se nám, když armáda vyslala do Svátu oddíly, které nás měly chránit. Znamenalo to ale také to, že se boje přiblížily. Vojáci měli základnu v Mingoře nedaleko našeho domu. Slýchávala jsem hukot vrtulí prořezávajících teplý vzduch, a když jsem vzhlédla, viděla jsem kovové stroje plné vojáků v uniformách. Takové výjevy, stejně jako pohled na tálibánské bojovníky s kulomety v ulicích, se staly natolik důležitou součástí našeho každodenního života, že moji bratři a jejich kamarádi si místo na schovávanou začali hrát na Tálibán a vojáky. Z papíru si vyrobili pušky, hráli si na bitvy a vzájemně se „stříleli“. S kamarádkami už jsme neklevetily a neprobíraly oblíbené filmové hvězdy, ale mluvily jsme o hrozbě smrti a uvažovaly, jestli se ještě někdy budeme cítit bezpečně.

Takový byl náš život. Něco takového by si dříve nikdo z nás nedokázal představit.

Děsivé věci začaly být normální. Slýchali jsme hlasité dunění bomb a cítili jsme, jak se třese zem. Čím silnější otřesy, tím blíž bomba dopadla. Když jsme za celý den neslyšeli žádný výbuch, říkali jsme: „Dnes byl dobrý den.“ Když jsme v noci neslyšeli žádnou střelbu, možná jsme se i dobře vyspali.

Jak se to všechno mohlo stát?

Koncem roku 2008 vydal Tálibán nové nařízení: 15. ledna 2009 budou všechny dívčí školy uzavřeny, jinak se stanou terčem útoku. Takový příkaz uposlechl i můj otec, protože nechtěl ohrozit své studentky – ani svou dceru. V té době jsem začala psát blog pro rozhlasovou stanici BBC Urdu, díky němuž se později svět dozvěděl pravdu o pokusech znemožnit vzdělání dívkám v Pákistánu. Psala jsem o tom, jak se cesta do školy, která kdysi byla krátkým potěšením, změnila ve sprint plný strachu. A jak se někdy v noci všichni choulíme na podlaze co nejdále od oken a z kopců kolem Mingory slyšíme vybuchující bomby a ra-ta-ta-ta-ta kulometů. Stýskalo se mi po dnech, kdy jsme v těch místech dělávali pikniky. Z toho, co kdysi bývalo naším útočištěm, se stalo bitevní pole.

Jakmile byl vyhlášen zákaz, mnohé dívky přestaly chodit do školy nebo se odstěhovaly, aby se mohly vzdělávat jinde. V mé třídě zůstalo deset ze sedmadvaceti dívek. Já a moje kamarádky jsme ale chodily až do posledního dne. Můj otec odložil zimní prázdniny, abychom měly vyučování co nejdéle.

Nastal den, kdy otec musel naši dívčí školu zavřít. Bylo mu líto nejen jeho studentek, ale také padesáti tisíc děvčat v celé oblasti, které ztratily právo na vzdělání. Stovky škol musely být zavřeny.

V naší škole uspořádali shromáždění a některé dívky otevřeně vystoupily proti tomu, co se dělo. Toho dne jsme zůstaly ve škole tak dlouho, jak jen to bylo možné. Skákaly jsme panáka a smály se. Navzdory hrozbě, která se tyčila na obzoru, jsme byly jen děti a jako děti jsme se chovaly.

Doma jsme to všichni vnímali jako smutný den. Ale pro mě to byla opravdová rána. Zákaz dívčích škol pro mě znamenal zákaz mých snů, omezení mé budoucnosti. Jaká bude, když nemohu získat vzdělání?

3. kapitola

Vnitřně vysídlení

Jakmile skončily zimní prázdniny, bratři se vrátili do školy, ale já už nemohla. Chušhál žertoval, že by také chtěl zůstat doma. Nepřipadalo mi to vtipné. Tálibánci pokračovali v bombových útocích na školy. Několik dní po uzavření naší školy jsem na svůj blog na webové stránce BBC napsala: Dost mě překvapuje, proč školy mají být zničené, když už jsou stejně zavřené.

Otec se i nadále vyjadřoval k tomu, co se kolem nás dělo, a já jsem se k němu připojila. Vystupovala jsem v televizi a dávala rozhovory pro rozhlas. Zákaz vzdělávat dívky byl velmi neoblíbený a lidé naléhali na vůdce Tálibánu, aby jej zmírnil. V únoru tedy souhlasil s tím, že zákaz nebude platit pro dívky z první až čtvrté třídy. Já jsem chodila do páté. Ale věděla jsem, že je to moje příležitost, a proto jsem předstírala, že jsem mladší. Stejně tak to udělaly některé moje kamarádky. Několik nádherných měsíců jsme chodily do naší „tajné školy“.

Zanedlouho byl mezi Tálibánem a armádou uzavřen mír a nám se ulevilo. Jenže mír ve skutečnosti nikdy nenastal a Tálibán byl ještě mocnější. Situace se natolik zhoršila, že vláda 4. května 2009 všechny vyzvala, aby ze Svátu odešli. Armáda měla v plánu zahájit rozsáhlou vojenskou operaci proti Tálibánu. Očekával se rozvinutý válečný konflikt a zůstat v údolí bylo pro jeho obyvatele nebezpečné.

Pro mou rodinu to byly otřesné zprávy. Měli jsme dva dny na vystěhování.

Matka se rozplakala a otec jen stál a potřásal hlavou.

„To se nestane.“

Ale stačilo vyjít ven, abyste viděli, že už se to dělo. Ulice byly plné lidí, kteří se tísnili v autech a přeplněných autobusech. Lidé ujížděli na motorkách a v nákladních autech, v rikšách i na vozech tažených mulami a v jejich očích se zračila hrůza. Tisíce lidí prchaly pěšky, protože v celé oblasti nebyl dostatek vozidel, která by bylo možné použít. Věci nacpali do igelitových tašek, děti si přivázali k tělu, staré lidi vezli na kolečkových křeslech.

Můj otec se odmítal hnout. Neustále říkal, že bychom měli počkat, jestli je to skutečně pravda.

Napětí u nás doma by se dalo krájet. Matka nakonec zavolala otcovu kamarádovi, lékaři, a řekla mu: „Musíš rychle přijít. Ten chlap je blázen. Chce tady zůstat, a to je nebezpečné.“

Ještě téhož dne k nám přiběhl příbuzný se zprávou, že se jeden vzdálený bratranec ocitl v křížové palbě mezi armádou a Tálibánem. Byl mrtev.

Matka začala balit. Druhého dne jsme se měli vydat do Šangly. Stanou se z nás vnitřně vysídlené osoby.

Nejsem člověk, který by se nějak moc dojímal, ale toho dne jsem plakala. Oplakávala jsem život, který jsem byla nucena opustit. Bála jsem se, že už nikdy neuvidím svůj domov, kamarády nebo školu. Nedávno se mě jeden reportér zeptal, jak by mi bylo, kdybych jednoho dne musela opustit Svát a už se nikdy nevrátit. V tu chvíli se mi zdálo, že je to absurdní otázka, vůbec jsem si to nedokázala představit. A teď jsme byli na odchodu a já jsem nevěděla, kdy a jestli vůbec se někdy vrátíme.

Bratři žadonili, aby s sebou směli vzít svá oblíbená kuřata. Když matka řekla, že by kuřata nadělala svinčík v autě, Atal navrhl, že by mohla mít plínky. Já jsem zatím popadla nějaké oblečení a vzala si tašku s učebnicemi. Byl květen a na konci června měly být zkoušky. Pořád jsem se vyptávala: „Kdy se vrátíme? Za týden? Za měsíc? Za rok?“ Nikdo mi nedokázal odpovědět, všichni měli plno práce s balením. Matka mi přikázala, abych nechala knihy doma, protože na ně nebylo místo. Byla jsem bez sebe obavami, schovala jsem je do skříně a potichu se pomodlila, abychom se brzy vrátili. Kuřata matka také zamítla.

Protože jsme neměli auto, rozdělili jsme se a vmáčkli se do už tak plných aut našich přátel. Já jsem jela se svou kamarádkou Safínou a její rodinou a následovali jsme auto otcova kamaráda, který naložil ostatní členy naší rodiny. Připojili jsme se k dlouhé řadě vozidel, která toho dne odjížděla z Mingory. Tálibánci zablokovali spoustu ulic, aby svedli dopravu jen na několik cest, v některých případech kvůli tomu i poráželi stromy. Ulice byly tak přeplněné a plné zmatku, že jsme se sunuli krokem. V jednu chvíli jsme míjeli velké nákladní auto, které mělo mezi předními koly malou plošinu. Plošina nebyla určena pro cestující, ale přesto na ní seděli dva lidé a drželi se kapoty. Upadnout pod kola nákladního auta se zdálo lepší než zůstat v Mingoře. Mezi takovými možnostmi měli lidé toho dne na vybranou.

Z relativního bezpečí našeho přeplněného auta jsem s úžasem a strachem pozorovala proudy lidí. Ženy s tlumokem v jedné a dítětem ve druhé ruce. Někteří lidé vláčeli nacpané kabely, jiní neměli nic, dokonce ani boty na nohou. Viděla jsem auta pro pět lidí, ve kterých se jich tísnilo deset, náklaďáky vezly místo deseti i dvacet pasažérů. Nějaká žena vedla své dvě dcery na šátku, který měly dívky uvázané kolem rukou, aby se v tlačenici neztratily.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Bez domova.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.