Luca Di Fulvio

Všechny touhy vedou do Říma

IKAR

Luca di Fulvio

LA BALLATA DELLA CITTÁ ETERNA

Copyright © 2020 by Bastei Lübbe AG, Köln

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design © by ZERO Werbeagentur, München

Jacket illustration © by Elisabeth Ansley/Trevillion Images and shutterstock.com

Karten illustration © by christl Glatz, Guter Punkt München

Translation © 2021 by Marta Bárová

ISBN  978-80-249-4510-1

Mé ženě Elise

Dějiny jsme my.

My, otcové a synové.

…

A taky lidi.

Protože to lidi dělají dějiny.

Když je čas vybrat si a jít,

Zjistíš, že všichni mají oči otevřené.

A dobře ví, co mají dělat.

La Storia siamo noi – Francesco De Gregori

Světlušky se vrátily do Říma.

V parcích voňavé léto začíná.

Tvá pravá podstata, spravedlnost světa,

Trestá toho, kdo křídla má, a nelétá.

Baciami ancora – Jovanotti

PRVNÍ ČÁST

1

5. března 1870

Italské království (Olengo, část Novary)

Tlupa trhanů a vyděděnců. Hubení. Vychrtlí. S pobledlou, voskovou pletí. Tváře, ruce, kotníky pokryté rudými kousanci od štěnic, které se zabydlely v jejich nuzných kavalcích.

Kdyby nebyli tak mladí, mezi čtyřmi až sedmnácti roky, dali by se označit za trosky. Všichni stejně oblečení, v ohavném mundúru plném záplat. Stovka odpudivých, zbědovaných chlapců, vyrovnaných po obvodu rozbahněného dvora Královského ústavu svatého archanděla Michaela v Olengu, se třásla chladem, hladem, plicními chorobami, a dnes i mimořádným neklidem.

Šedivá, zatažená obloha, hustá tak, že by se dala krájet, nad nimi visela jako prokletí. Jako břímě, které se jim nikdy nepovede setřást.

Až na jednoho, jestli ho políbí Štěstěna.

Všichni téměř nepostřehnutelně pohybovali rozpraskanými rty. Jednohlasně se v kantiléně bez naděje, růženci bez víry, s unaveným zaujetím někoho, kdo vyrostl ve světě, kam slovo štěstí nepatří, obraceli k Bohu, který se o ně nikdy nezajímal, a šeptali: „Dej, ať jsem to já… ať jsem to já… ať jsem to já.“

Dej, ať jsem to já, koho čeká zvláštní osud.

Ve vchodu na dvůr, nad nímž se líně třepotala tříbarevná vlajka nedávno vzniklého Italského království, se objevila elegantní dáma. Zhruba třicátnice. Hraběnka Silvia di Boccamara1), jak všichni věděli.

Chlapci se na okamžik přestali modlit, aby pokračovali s ještě větším zaujetím: „Dej, ať jsem to já…“

Za ní šel její manžel, zámožný Ippolito Odìn, který nedávno oslavil čtyřicátiny. Vedle něho v servilním předklonu ředitel sirotčince. Malý průvod uzavírala trojice dobře živených obtloustlých žen v černém. Paní ředitelová a zbylé dvě byly členky společenství Dcer křesťanské lásky svatého Vincenta z Pauly při novarské bazilice svatého Gaudenzia.

Chovanci se jak o závod předkláněli, aby zahlédli blížící se skupinku. Učitelům se stěží dařilo udržet je v řadě. Vzduchem svištěly rákosky z vrbových proutků.

Jen jeden, asi šestnáctiletý, se díval přímo před sebe, bez hnutí, ruce tak pevně sevřené v pěst, až mu zbělely klouby. Dál neslyšně hýbal rty. Jeho modlitba se od ostatních lišila. Neobracel se na Všemohoucího. V duchu mluvil přímo k osobě, která byla jediným pravým božstvem toho dne. Vyber si mě… vyber si mě… mě…

Hraběnka procházela kolem řady sirotků nedbajíc na to, že si zašpiní atlasové střevíčky a volán šatů šeříkové barvy. Vážně, soustředěně, rychle si každého prohlédla. Stejně bryskně ho odepsala a šla dál.

Když jí k chlapci zbývalo pár kroků, ještě usilovněji v duchu opakoval: Vyber si mě… mě… mě…

Zadívala se na sirotka vedle něho. Nepostřehnutelně zavrtěla hlavou a pokračovala v chůzi.

Okamžik předtím, než přesunula pohled na něho, z celého srdce zalitoval, že se neučesal, a znechuceně si vybavil, že mu do čela furiantsky padá blonďatá kadeř. V duchu se pokáral, že si neumyl obličej, ač i toho rána byla voda ledová, a že si na levé tváři nechal šmouhu zaschlého bláta. Styděl se za šedé, beztvaré, obnošené kalhoty a blůzu, ušité z vyřazených vojenských dek. A škoda, že je tak vysoký a hubený. Kvůli tomu mnohokrát neprošel výběrem. Adopce se dočkali pouze silní chlapci, vhodní pro dřinu na poli. Spíš pracovní síly než potenciální potomci.

Hraběnka na něho upřela pronikavé fialkové oči. Dokonale ladily se šaty šeříkové barvy.

Čas se zastavil. Tělo se mu chvělo napětím. Vnitřním zemětřesením. Nevěděl, jestli se má usmát nebo se tvářit vážně. Zda by bylo lepší stát rovně, jako by spolkl pravítko, nebo zaujmout uvolněný postoj. Jestli jí má odhalit touhu, která mu žhnula v očích, a zda se mu alespoň zčásti podařilo zakrýt hrůzu, jež se v nich zrcadlila. Vyber si mě, zaprosil v duchu.

„Vezmeme si jeho.“

Srdce mu přestalo bít. Hubený hrudník se propadl, jako by ho sevřel kovářský svěrák. Najednou vyprskl smíchem. Kratičkým, takže spíš připomínal říhnutí. Srdce se znovu rozeběhlo, bušilo rychle, despoticky, jako by nepatřilo jemu, nýbrž nějakému divokému zvířeti. Žebra skřípala, neschopná zadržet emoce. Nikdo, kromě sirotků, netušil, jaké to je trávit celý život v kleci. A nikdo, kdo nežil v zajetí, bez rodiny, nemohl cítit to, co on.

Do očí se mu hrnuly horké, palčivé, téměř bolestivé slzy, projev strašlivého vnitřního napětí. Vší silou je potlačil, pevně stiskl víčka a sevřel čelisti.

Měl chuť křičet, rozběhnout se či rozesmát, zůstal však jako zkamenělý třemi slovy, která právě zazněla. Vyjadřovala to, po čem toužil každý večer a každé ráno. Celou svou bytostí.

Hraběnka postoupila o krok blíž.

Vydržel její pohled – i když srdce se mu zastavilo a zase prudce rozbušilo. Byl to hrdý a odvážný mladík.

Muž v šestnácti ještě ne, pochopitelně. Opět se mu do očí tlačily slzy a opět je tvrdohlavě zahnal. Znovu ho popadla chuť se zasmát, naštěstí se dokázal opanovat.

Mlčky ho pozorovala, jako by si prohlížela bezduchou loutku. Tmavé, přitom zářivé oči. Rovný nos, dostatečně nápadný, aby se dal vnímat jako projev charakteru. Masité, téměř dívčí rty, které však nenarušovaly mužný zjev. Výrazná čelist. Husté, krásně klenuté obočí, černé jako uhel, protiklad k blonďaté kadeři padající do čela.

„Chci slyšet tvůj hlas.“

„Co mám říct?“

„To mi stačí.“

Hlas ještě neměl ustálený, lehce mu přeskakoval, jak bývá typické pro jeho věk. Dalo se odhadnout, že to bude baryton, ani příliš ostrý, ani příliš hluboký.

„Ukaž mi zuby.“

Zčistajasna se přes veškerou snahu naplno projevila jeho povaha. Nikdy neuměl odolat touze po trefné poznámce, příležitosti projevit duchaplnost.

„Jako kůň?“ vyhrkl. Hned si v duchu vynadal do pitomců, že nikdy nedokáže držet jazyk za zuby. Blbečku, opakoval si vztekle, protože se mu vždycky povedlo všechno zkazit.

„Co si to dovoluješ!“ okřikl ho jeden z učitelů.

„Ano, jako kůň.“ Hraběnka se nenechala vyvést z míry. „Prosím.“

Bylo mu jasné, že by v měření sil neměl pokračovat. Nemohl si však pomoct. Jak s něčím začal, nedokázal se zastavit. Připomínal býka, který bezdůvodně útočí na rudý hadr. Jeho nevymáchaná pusa ho neustále přiváděla do potíží s učiteli a s každým, kdo mu zkřížil cestu. Část jeho já dobře věděla, že si to má odpustit. Jenže jako vždy vyhrála ta druhá. Odhalil horní i dolní zuby, bělostné a pravidelné, a zaržál. Silně a zřetelně.

Sirotky přemohl záchvat smíchu.

„Ticho!“ vyštěkl ředitel.

Hraběnka naklonila hlavu a nepostřehnutelně stáhla obočí. Zjevně ji právě něco napadlo. „Jestli to s ním nepůjde, můžeme ho vrátit?“ Dál na chlapce upírala fialkový pohled.

Osoby za ní se nevzmohly na slovo. Nezaskočila je otázka samotná, spíš neomalenost, s jakou ji formulovala.

„Jistěže ne, drahá!“ ozval se manžel. „Není to štěně z městského psince.“

„Štěně z městského sirotčince ovšem ano,“ podotkla klidně. Tiše se své poznámce zachichotala jako skutečná hraběnka. Chlapec vůbec netušil, že se někdo může takhle smát.

Dámy od svatého Gaudenzia nevěděly, jak se zachovat. Nervózně natřásaly rozložitá černá pozadí jako krůty ztracené na cizím dvorku.

„Popravdě,“ přerušil ticho ředitel, „pokud by se choval skutečně nepřístojně a nedalo by se to řešit tresty, včetně tělesných, samozřejmě bychom nemohli odmítnout, aby se k nám vrátil.“

„A nahradili byste ho někým… ochočenějším?“ zeptala se hraběnka, aniž hnula brvou.

Chlapec z ní nespustil zrak. Zcela jasně pochopil, co její slova znamenají. Rozhodně nebyl hloupý. Ptala se, jestli se dokáže slušně chovat. Přímo jeho, nikoliv ředitele. Jeho, trhana v mundúru ze šedé deky.

„Promiňte,“ zašeptal a upřel na ni vykulené oči.

„Koním rozumím,“ podotkla vážně. A lehounce potěšeným tónem dodala: „A ty jsi koník dobré rasy.“ Otočila se k řediteli. „Ano, vezmeme si jeho.“

Vybrala si mě! Ta věta mu zaduněla v hlavě silou hromu.

Ředitel pokynul učiteli, který stál poblíž. Hbitě přispěchal s tlustou knihou v ruce. Přečetl si číslo na kapsičce chlapcovy kazajky. Devatenáct, lomeno tři. Zalistoval v knize, odkašlal si a četl: „Devatenáct, lomeno tři. Šestnáct let… přibližně. Datum narození není jisté. Žádná vážná choroba. Konstituce hubená, ale silná. Povaha rozhodná. Inteligence vysoká, je však líný. Umí číst, psát a počítat. Občas přistižen v knihovně při četbě románů, i když to nemá uloženo. Často bohužel volí díla nevhodná pro jeho věk.“ Následovala krátká pauza. „Přizpůsobivost a dodržování pravidel…“ Hlas zněl nejistě. Učitel zvedl oči od knihy a zadíval se na ředitele.

Nenápadně mu pokynul, aby hodnocení vylepšil.

„Přizpůsobivost a dodržování pravidel… čtyři z deseti.“

Ředitel ho sežehl pohledem.

„V podstatě pět… téměř šest.“

„No tak přestaňte,“ přerušila ho hraběnka. „Jestli budete pokračovat, skončíme u deseti s hvězdičkou.“

Učitel sklopil hlavu.

„Při vší úctě, Vaše Milosti,“ vložila se do toho jedna z dam od svatého Gaudenzia dotěrným hlasem, jaký mívají faráři, „mohu se zeptat, co vás vede k tomu, abyste se ujala jednoho z těch ubohých, nešťastných stvoření?“

Hraběnka ji počastovala netrpělivým pohledem, aby jí dala najevo, že odpověď pokládá za ztrátu času. „Nemůžu mít děti. Já bych se spokojila se psem či kočkou. Manžel si však přeje dvojnožce,“ utrousila neomaleně, jak mívala ve zvyku a už stačila předvést, k naprostému pohoršení maloměstských pánbíčkářek. „Budiž, vezmeme si dvojnožce. Ne moc malého, aby nedokázal ovládat tělesné potřeby a nechápal, co se mu říká. Dost velkého, aby se dalo poznat, jestli z něj vyroste krasavec.“ Zhnuseně se ušklíbla. „Mít ošklivého pastorka, to bych nesnesla.“

Oči jí jakoby náhodou zabloudily k těžké látce sukně pobožné paničky, aby celou váhou svého elegantního a povýšeného zjevu zdůraznila nebetyčnou propast, která mezi nimi zeje, počínaje slupkou, jež je halí. Znovu se zadívala na chlapce, její slova však patřila řediteli.

„Má devatenáct, lomeno tři jméno?“

„Zajisté! Jmenuje se… no, jmenuje se…“ Vrhl zoufalý pohled na učitele, který začal horlivě listovat v ohmatané knize.

Po chvíli s triumfálním úsměvem na rtech, jako by se mu povedlo něco kolosálního, vyhrkl: „Pietro Diotallevi2).“

Hraběnka přikývla. „To zní lépe než devatenáct, lomeno tři, nezdá se vám?“ obrátila se na dámu od svatého Gaudenzia. „I… jak jste je nazvala? Ano… i ubohá, nešťastná stvoření by měla mít nárok na jméno, nebýt pouhým číslem.“

Žena se nevzmohla na kloudnou odpověď. „Řád…“ Pokrčila rameny. „Evidence…,“ zamumlala. Slova se jí zasekla v hrdle, jako podpatky uvízlé v blátě na dvorku.

Hraběnka se otočila k chlapci. Po tvářích mu stékaly slzy, které již nedokázal zadržet.

„Nejsi takový drsňák, jak bys rád vypadal, že, koníku?“ Lehounce se usmála. „Než vstoupíš do mého domu, musíš se vykoupat a zbavit štěnic.“

„Moc rád, paní.“ Opět se snažil nasadit arogantní výraz. Snad se mu tak povede zahnat pláč. Potlačit touhu skákat a křičet: Vybrala sis mě! Mě! Jeho srdci nebude hrozit, že se roztříští na tisíc kousků. „Nazvala jste mě koníkem, ovšem tady se spíš podobáme opicím, pořád se drbeme.“

Sirotci znovu propukli v řehot.

Učitel stojící poblíž se ho chystal švihnout vrbovou rákoskou.

„Opovaž se!“ sežehla ho hraběnka hrozivým pohledem. Vytrhla mu proutek z ruky, zlomila ho a oba kusy odhodila na zem. A tichým hlasem, který vzbuzoval větší strach než křik, dodala: „Nyní je můj. Ať tě ani nenapadne se ho dotknout.“

Učitel couvl se sklopenou hlavou, jako by rákoska zasáhla jeho. Chlapci se podlomila kolena. Čekal výprask. Nebyl by první. Jenže žena, která voněla dobrem, měla sílu i moc proutek zlomit.

„Odteď jsi Pietro Odìn,“ pronesla vážně a potvrdila tím jeho nový status. „Díky té čupřině po tobě budou ženy šílet,“ dodala lehkomyslným, světáckým tónem a zasmála se.

Sledoval, jak se vzdaluje rozhodnou chůzí. Na prsa mu dolehla tíha, jako by mu scházel vzduch. Zdálo se mu, že se denní světlo vytrácí a zahaluje ho tma. Bezvládně se svezl na zem, do bláta.

Už nejsem sirotek, blesklo mu hlavou, než omdlel.

2

5. března 1870

Italské království (Nibbia, část Novary)

V kočáře, který je odvážel domů na panství Nibbia severovýchodně od Novary, si Ippolito Odìn přehodil nohu přes nohu a otočil se k manželce vedle sebe. „Proč tě tak baví pohoršovat ty chudinky dámy?“

„Jaké chudinky. Ustavičně kážou o morálce a kluk ani nemá jméno. To by je přece mělo pobuřovat.“

„Jsi spíš socialistka než šlechtična.“

„Než jsem tě poznala, byla jsem hraběnka na mizině. V životě jsem dospěla k lehce socialistickému smýšlení, dá-li se tak říkat tomu, že si člověk uvědomuje, jaké ohavné věci se dějí. A zavírat před nimi oči je čiré pokrytectví.“

„Ano, myslím, že podobný způsob uvažování lze označit za socialismus. Alespoň à la manière hraběnky Silvie di Boccamara.“

„Každopádně i ty jsi pěkný pokrytec.“

Trochu dotčeně se napřímil. „Co jsem provedl?“

Maličko přivřela fialkové oči. Poprvé od návštěvy sirotčince se jí na tváři objevil něžný výraz, který ji zlidštil a naplno odhalil její mimořádnou krásu. „Hrozný pokrytec… když se předvádím před těmi odpornými pámbíčkářkami, bavíš se jako první.“

Ippolito se uvolnil a opětoval její úsměv. „Jsi hrozná.“ Zakřenil se a dodal: „Vidělas, jak se tvářily? Myslel jsem, že je klepne pepka.“

„A prdele mají jak pivovarský kobyly!“ vyprskla.

Smál se a kroutil hlavou.

„Mrzí mě, že jsem ti nedala dědice.“ V hlase se ozývala potlačovaná, ovšem upřímná lítost.

„Přestaň s tím! Jediné, čemu nerozumím, proč jsi tvrdošíjně trvala na tom, že si ho půjdeme vybrat na tak… tak hrozné místo.“

„Některé sirotčince jsou snad lepší?“ prohodila s lehkým úšklebkem na tváři.

„Ale ten barák… vidělas tu špínu? Jak byli chovanci zanedbaní? A učitelé a ředitel…“

„Nepředstavuješ si, že se dá najít ústav pro bohaté sirotky, že ne?“

„Jen jsem chtěl říct… proč právě ten?“

„Mám v úctě archanděla Michaela. A ten sirotčinec nese jeho jméno.“

„Cože? Vždyť nejsi vůbec zbožná! Každou neděli tě musím přemlouvat, abys se mnou šla na mši!“

„Mše a víra s tím nesouvisejí.“ Pokrčila rameny. „Mám v úctě archanděla Michaela, a basta.“

„No dobře. Proč?“

Láskyplně pohladila manžela po tváři dlaní bělostnou jak alabastr. „Proto.“

Na oplátku se usmál a políbil jí ruku. Věděl, že jiné odpovědi se asi nedočká.

„Hezký chlapec,“ podotkla. „A inteligentní.“ Lehounce se uculila při vzpomínce na zaržání, které nedokázal potlačit. „Vtipný a duchaplný koník.“

„Nebuď na něho moc přísná, Silvie.“

„Ještě před hodinou byl devatenáct, lomeno tři vyděděncem bez budoucnosti. Nyní dostal velkou příležitost. Uvidíme, jestli ji dokáže využít. Jistou cenu za to, že se zcivilizuje, zaplatit musí.“

„Kam se poděla socialistka?“

„Socialisté snad žijí v jeskyních?“

Položil jí ruku na koleno a něžně je stiskl. „Nebuď na něho moc přísná,“ zopakoval.

„Tělo mi nedovolilo porodit ti syna. Dostaneš ho díky mému každodennímu úsilí.“ Její hlas zněl úsečně. Nepotrpěla si na vytáčky či eufemismy. Neskrývala, o jakou záležitost jde. Choulostivou. Správnou, ovšem zapeklitou.

Kočár uháněl po cestě mezi rýžovišti. Všechna, kam oko dohlédlo, patřila Ippolitovi. V tomto období bývala obvykle radost jimi projíždět. Políčka zaplavená vodou se zelenala sazenicemi rýže. Všichni, statkáři i rolníci, si představovali hustý porost stvolů, které se přetlačují mezi sebou, aby se vystavily paprskům letního slunce a dozrály. Od loňska se však mnohé změnilo. K horšímu. Velké bažinaté čtverce, kolem nichž vedly zavlažovací kanály, byly téměř pusté. V září minulého roku jen pár stébel přežilo řádění parazita, s nímž si nikdo neuměl poradit. Sadba byla chabá a podle všeho zima cizopasníka nezahubila. Nad stojatou hladinou, kterou občas rozčeřila žába, jež se skokem snažila uniknout volavkám s ostrým zobákem a esovitě zahnutým krkem, netrčelo ani stéblo. I letos bude bídná úroda.

„Hotová katastrofa.“

Hraběnka si všimla manželova potemnělého pohledu. „Děláš si starosti?“

„Tolik chudých lidí nemělo co do hrnce. Tento rok tomu nebude jinak.“

„Máme víc italských vlajek než rýžových stébel,“ prohodila kousavě. „Kdyby se daly jíst, nikdo by netrpěl hladem.“

Ippolitovi neušla nevraživost ukrytá v jejích slovech. „Co ti Italské království udělalo? Je to splněný sen. Můj otec i děda o něm snili a nedočkali se ho. A s nimi všichni mučedníci, kteří za tento ideál položili život…“

„Mně nic,“ přerušila ho a upřela na něho pronikavé oči. „A tobě? Co provedlo tobě?“

Nevydržel její pohled a odvrátil se.

„Myslíš, že jsem slepá? Nebo hloupá?“

Žádná odpověď.

„Že nevím, že neplatíš služebnictvu? Že jsem si nevšimla dokladů o majetku na tvém stole? Nevidím, jak si po nocích kazíš oči a otravuješ duši sepisováním čísel? Jen co k nám tvé milované Italské království začalo posílat emisary a ministry, aby si s tebou promluvili. Co mi tajíš?“

„Nic.“ Nenašel dost odvahy, aby se jí podíval do očí.

„Když nemlčíš, lžeš.“ Hlas zněl ledově.

„Na obzoru se objevily mraky…“

„Bouřky taky?“

Odpovědi se nedočkala.

„A krupobití?“

Další mlčení.

„Tolik ticha,“ podotkla. „Působí tak obrovský rámus.“

„Všechno se vyřeší.“

Pohledem přejela neutěšená pole. „Ať se stane cokoliv, pamatuj, že jsem si tě nevzala pro peníze.“

„Já vím.“

Sbíral odvahu, aby ji vzal za ruku. Nakonec se odhodlal a stiskl ji. „Musím co nevidět jet do Turína…“

Odtáhla se.

Kočár dorazil k můstku přes Cavourův kanál a zamířil do aleje vedoucí k jejich sídlu. Vysoké, rovné topoly vytvářely zelenou chodbu, na jejímž konci se objevila půvabná, elegantní budova z červených cihel s bílými okenními rámy a dvěma kulatými roztomilými věžičkami v rozích. Pod koly kočáru skřípal štěrk.

Hraběnčiny fialkové oči se nehybně upíraly na blížící se vilu. Nepočkala, až kočí zastaví, otevřela dvířka, stoupla si, přizvedla sukni šeříkové barvy a seskočila dolů.

„Silvie!“ napomenul ji manžel. Samozřejmě věděl, že ji tato neopatrnost baví, stejně jako vše, co se vymyká pravidlům. Vzpurný koník se k ní přesně hodí. Sám trpělivě počkal, až Paride, kočí, zatáhne brzdu, sleze z kozlíku a otevře mu dvířka.

Ihned si všiml, že nahoře nad třemi širokými vstupními schody, zakončenými dvěma štíhlými sloupy ze světlého mramoru, na něho čeká majordom, ještě upjatější než obvykle. Když se dovtípil proč, na ramena mu dolehla tíha, předzvěst neštěstí.

Hraběnka se do něho zavěsila a společně vyšli nahoru.

Majordom naznačil úklonu a nepatrně mu pokynul.

Ani jeho znamení nepotřeboval. „Nechtěla by ses jako obvykle projet na koni?“ obrátil se na manželku.

Okamžitě rozluštila jeho pohled. „Proč se mě snažíš zbavit?“

Povzdechl si. „Myslím, že mám poněkud choulostivou návštěvu.“ Otočil se na majordoma. „Je to tak?“

„Ano, pane. Jeho Excelence ministr Minghetti vás očekává.“

„Chtěl jsi jet do Turína, a hle, Turín přijel za tebou.“ Sarkasticky se usmála. „Ne, rozhodně žádné mraky. Ani obyčejná bouřka. Krupobití.“

„Silvie…,“ vyhrkl rozpačitě. „Stát vynaložil na stavbu Cavourova kanálu čtyřicet pět milionů… potom vypukla válka za připojení Benátek a okolí…“

Nespustila z něho zrak.

Pokrčil rameny. „Ti z nás, kteří mají… jak to říct? O trochu víc než ostatní, ano… Prostě jsme se rozhodli přispět… a teď jednáme o…“

„O podojení, rozumím.“

„O podmínkách.“

„V tajnosti.“

„Ano, diskrétně.“

„Bůhví, proč se to musí odehrávat ve skrytu.“

„Silvie, je to složité… Itálie je čerstvě narozený stát.“

„A někdo musí kojenci obstarat výbavičku. Maličký potřebuje i mlíčko. Musí se mu utírat… no, rozumíme si, že?“

„Čekají na mě…“

„Neobtěžuj se, že pana ministra pozdravuji. Vyřiď mu, že mám něco lepšího na práci,“ zasyčela. Otočila se k manželovi zády a zuřivým krokem zamířila ke stáji, aby si nechala osedlat Ostrostřelce, milovaného bělouše.

Ippolito sledoval, jak se vzdaluje, hrdě vzpřímená a dotčená. Obvykle u něj tyto manželčiny povahové rysy vyvolávaly úsměv. Dnes ho tížilo u srdce. Velmi.

Ušklíbl se a poplácal majordoma přátelsky po rameni. Samotného ho to důvěrné gesto překvapilo. „Nepřijeli mě zastřelit,“ žertoval. „Buď v klidu.“

Píchnutí u srdce mu však připomnělo, že tu není nic k smíchu.

3

začátek března 1870

Italské království (delta Pádu – Pomposa)

V cirkusu Callari chyběli tygři i lvi, sloni, vousaté ženy i trojnozí muži. Akrobaté na visuté hrazdě ne. Ani klauni, trpaslíci, žongléři, kouzelníci, vrhači nožů, polykači ohňů… Ovšem hlavními hvězdami byli koně. S nimi stál a padal cirkus Callari.

Kdo si koupil vstupenku, věděl, že se stane svědkem pozoruhodných vystoupení. Bude obdivovat cvičení s arabskými koníky, lehkými jak pírko a rychlými jak blesk. Čísla s mohutnými severskými koňmi s dlouhou srstí, pokrývající kopyta, tak silnými, že dokážou utáhnout tunu jako nic. Uvidí uherské hřebce s hřívou spletenou do copánků, jak tančí na zadních nohách, zavěšení do sebe jako dva páni na procházce. I malé poníky, podobající se velkým psům, jak bez zaváhání proskakují hořící obruče.

Zdálo se, že cirkus Callari je tu odnepaměti. A stejně tak dlouho kočuje po apeninském poloostrově. I v době, kdy byl rozdrobený na státečky ovládané evropskými mocnostmi. Artisté z cirkusu Callari předváděli své kousky v Piemontu, kolébce savojské dynastie, v Lombardii a v Benátsku, když se o ně přetahovali Francouzi s Rakušany, podle toho, odkud foukal vítr, v Toskánsku, když bylo ještě velkovévodstvím, v Umbrii, Marche a Laziu, když v nich vládl papež a obsadila je vojska Napoleona III., v jižních krajích, když patřily Bourbonům a mluvilo se tam spíš španělsky než italsky. Šapitó stavěli všude možně, i když Itálií táhl generál Garibaldi a dobýval ji kousek po kousku. I později, když se Viktor Emanuel II. Savojský prohlásil za vládce nového státu, který neexistoval od dob starých Římanů.

Revoluční změny v okolním světě se jich snad vůbec netýkaly. Byli prostě cirkus Callari, národ o sobě, stát ve státě.

Dlouhý had pestrobarevně pomalovaných maringotek a vozů právě dorazil do oblasti, která připadla Itálii před necelými třemi roky. Rovinatým územím plným močálů, zamořeným komáry přenášejícími malárii, protékala majestátně řeka Pád. Loudavě, až to svádělo k myšlence, že si velká řeka, která rozděluje napůl celou severní Itálii, od západu k východu, dává opravdu na čas, než dorazí k ústí, kde se její sladká voda mísí se slaným Jaderským mořem.

Stejně líně postupovala i karavana.

Na kozlíku posledního vozu seděla zhruba patnáctiletá dívka, nekonvenční kráska s maličko větším nosem a rty rudými jako zralé třešně. Přes pomalou jízdu se vší silou držela sedadla. Ne ze strachu, že skončí na zemi, nýbrž kvůli bouři, která již několik dní zmítala jejím nitrem. Nedokázala ji ani vyjádřit, ani potlačit. Neměla představu, jak jí čelit, naplňovala jí srdce směsicí zloby a bolesti, vysušovala oči a zároveň skrápěla líce slzami.

Jmenovala se Marta a důvěřovala jedině muži, šedesátníkovi, vedle něhož seděla na kozlíku.

Vypadal starší, známka toho, že se s ním život nemazlil, zanechal na něm den po dni stopy a vyryl mu do tváře tak hluboké vrásky, až připomínaly jizvy. V ústech vyhaslý doutník ze silného tabáku, který páchl tak výrazně, že ani komáři z okolního nezdravého prostředí se mu neopovážili bzučet kolem hlavy. Melo3), jak znělo jeho maličko směšné jméno, kdysi v mládí účinkoval v nejdůležitějším čísle s koňmi. Ještě dnes se o něm mluvilo – i když s ním musel kvůli věku, který se podepsal na pružnosti jeho kolen a síle nohou, přestat. Nikdo se mu nevyrovnal. Díky této zásluze se na rozdíl od jiných artistů, kteří postupně klesali na úroveň klaunů, později prodavačů bonbonů v jevišti a nakonec zametačů trusu, mohl starat o koně. Jak totiž říkal principál Ascanio, osmdesátník, který dosud vládl cirkusu pevnou rukou, mluvit na koně je snadné, to svede kdokoliv. Ovšem rozumějí jen Melovi.

Marta se dívala přímo před sebe a prsty svírala dřevěné sedátko. Nezdolná i zmožená zároveň. Pochopila něco velkého, co jí přerůstalo přes hlavu. A na to strašlivé tajemství byla sama.

Z maringotky natřené na červeno a žluto se ozýval dětský pláč. Ztlumený rachocením kol drtících kamení na cestě, skřípěním náprav, na nichž ležela váha vozu, dusotem koňských kopyt, která se propadala do bláta.

Marta ještě víc zaryla prsty do dřevěné lavičky, v úporném boji se zdrcující myšlenkou, která ji tlačila v nitru.

Blížili se ke zvonici. Neklamná známka toho, že dorazili do Pomposy. Vesnice proslula románským opatstvím a palčivým, hnilobným, odporným pachem řepy, ze které se tady vyráběl cukr.

„Co je to v posledních dnech s tebou?“ vyzvídal Melo.

„Nic.“

Opatrně zatáhl za opratě, aby společně s ostatními vozy zastavil na rozlehlé, holé louce, kde se chystali utábořit a vztyčit velké šapitó. „Určitě?“

„Jo. Neměj péči,“ zamumlala. Seskočila z vozu a šla pomoct ostatním. Když míjela žluto-červenou maringotku, zpomalila a nastražila uši. Znovu zaslechla dětský pláč.

„Přestaň,“ ozval se uvnitř ženský hlas. „Chceš sušenku?“ Fňukání ustalo.

Marta se zachvěla a přidala do kroku. Skoro se rozběhla a rukama si přikryla uši. Svých úkolů se ujala se vší energií, kterou ze sebe vydolovala, ve snaze zahnat či alespoň ukočírovat myšlenku, která ji mučila.

Jenže se nedalo nic dělat. Hodinu po hodině, den po dni se jí zarývala do mozku, do srdce i do duše.

Kolem čtvrté dokončili stavbu stanu a potom se všichni navlékli do kostýmů. Vybledlé, omšelé odstíny běžného oblečení zčistajasna nahradily zářivé barvy přiléhavých trikotů, které zdůrazňovaly svaly mužů a ladné křivky žen, trpaslíci vypadali ještě menší a klauni směšnější. Při čekání na diváky se v nich probouzel pocit sounáležitosti. Jejich zásluhou se bude obecenstvo divit, strachovat i smát a odnese si naprosto fantastický zážitek.

Marta zkusila tak trochu všechno. Bohužel jí chyběl smysl pro rovnováhu akrobatů. Nedostávalo se jí pružnosti pro hadí ženu. Scházela jí koordinace žonglérů i chladnokrevnost vrhače nožů. A mluvu koní nechápala vůbec. Neuměla nic zvláštního. Nedostala do vínku ani mimořádné nadání, ani výjimečné zaujetí.

Zbyla na ni hadrová střelnice. Mimo manéž, kde se odehrávalo představení. Cítila se vyloučená. Jako cizorodé těleso v neskutečné společnosti talentovaných jedinců. Její úkol spočíval v tom, že rovnala pyramidu plechovek a podávala hadrové koule zájemcům, kteří si chtěli třikrát hodit.

Při čekání se jí pohled stočil na žluto-červenou maringotku. V návalu vzteku mrštila koulí do plechovek a pár jich shodila. Trpělivě je znovu postavila ve snaze potlačit hněv. Popravdě nešlo o hněv, nýbrž o údiv. Bolest. A velký zmatek.

Nikdy se jí nepovedlo do toho kočovného společenství zapadnout. Zůstala na půl cesty, v zemi nikoho. Nyní, když odhalila strašlivé tajemství, ještě víc.

„Dáš mi tři koule pro mého panáčka?“

Stál před ní muž, čtyřicátník se dvěma dětmi. Zhruba dvanáctiletý kluk. Asi čtyřletou holčičku držel za ruku.

„Jistě, pane.“ Podala chlapci hadrové koule.

Hodil, pomalu a moc stranou, takže srazil jen jednu plechovku.

„Musíš líp mířit,“ ozval se otec. Pustil dcerku a ukázal synovi, jak na to. „Takhle, ano?“

Druhý hod byl povedenější.

„Výborně! Pořádně se do toho opři ramenem.“

Najednou si Marta všimla, že se holčička ztratila v davu. Viděla ji, jak mizí mezi lidmi, kteří zaplnili prostor před vchodem. Zčistajasna jí stoupla krev do hlavy a panika jí sevřela hrdlo.

„Kde máš dceru?“ zaječela na muže. „Kde je?“

Její výbuch ho překvapil. Rozhlédl se kolem sebe.

„Ztratila se ti!“ láteřila úplně vytočená Marta. „Blbče!“

Vtom se holčička objevila a rozběhla se k otci. „Co tě bere, děvče?“ obrátil se na Martu.

Přestala se ovládat. „Musíš na dceru dávat pozor,“ hulákala. „Co když se ztratí? Co když ji unesou?“

„Co to povídáš? Je přece tady…“

„Musíte na děti dávat pozor!“ křičela celá brunátná.

„Omlouvám se vám, pane,“ zasáhl pohotově cirkusový zřízenec. „Marto, co je to s tebou? Uklidni se.“

Oči jí málem vylezly z důlků. „Pitomec jeden!“

Zřízenec ji chytil za paži. „Jdi pryč! A vrať se, až se uklidníš.“ Odstrčil ji a obrátil se na muže. „Znovu se vám omlouvám, pane… Nechce to váš syn ještě zkusit? Tři hody zdarma jako pozornost podniku.“ Všiml si, že Marta okouní opodál, a zhurta na ni vyjel: „Zmiz!“

Se sevřeným hrdlem odpochodovala zuřivým krokem. S očima zalitýma slzami. Málem ztracená holčička vyburcovala veškerý strach, který zmítal jejím nitrem.

Téměř bezděky došla k žluto-červené maringotce a okénkem pokradmu pozorovala děvčátko, jehož pláč slyšela celý den.

Schoulené v koutě pofňukávalo a po bradě mu tekly sliny. „Mami… mami…,“ opakovalo potichu.

Marta, které třeštila hlava, srdce bilo jak o závod, plíce měla v jednom ohni a duše se ztrácela v černém, blátivém marastu, se rozhodla pohlédnout do očí své noční můře.

I ji kdysi unesli.

4

začátek března, 1870

Italské království (Pomposa – Comacchio – Ravenna)

P ochopila to před necelým týdnem. Unesli ji, před bůhvíkolika lety, přesně jako dívenku v maringotce. Připravili o rodinu. Opravdovou, ne změť podivných lidiček v cirkusu. Jistě měla otce a matku, možná i prarodiče byli ještě naživu, když zmizela. Na dvorku plném prasat a slepic si hrála se sourozenci. Večer se sešli u stolu, smáli se a žertovali.

Jednoho dne se někam zatoulala. Na podrobnosti si nevzpomínala, nedalo se však popřít, že jí ukradli osud. Prozřela díky té holčičce.

Před pěti, šesti dny, krátce poté, co na prámu, který se pohyboval pomocí soustavy lan z jednoho břehu na druhý, překonali Pád, projížděli kolem zapadlé vesničky, které se říkalo Contarina. Karavana se jako hlučná, obrovská housenka sunula venkovskou krajinou, nad hlavou mraky nízké jako stropy nuzných chatrčí.

A tehdy se to stalo.

Na kraji cesty ťapkala v blátě holčička. Sotva pětiletá. Přes panující chlad bosá. Na sobě tenké šatičky, šedivé a umouněné jako její obličej. Pod nánosem špíny se dal rozeznat nažloutlý odstín lící. Nožky tak hubené, až připomínaly kosti potažené kůží.

Najednou Marta zahlédla, jak se z jedné maringotky vynořila svalnatá ruka. Uchopila dívenku, zvedla ji do vzduchu a vtáhla dovnitř. Mžik. Nic víc. Jako když se jestřáb vrhne střemhlav na zajíčka. Za vteřinu bylo po všem.

Tehdy si uvědomila, že totéž se přihodilo i jí. Nedokázala o tom mluvit. Nevzmohla se na slovo. Jako by se v jejím nitru cosi zlomilo.

Až do včerejška. Hod na cíl, ztracená holčička… a najednou vypěnila.

„Tak to bylo i se mnou, že?“

Ráno po neklidné noci procházela prochladlá táborem, překypujícím činorodostí. Vzduchem se linula lákavá vůně kávy. Hledala Mela. Právě odváděl koně – vyhřebelcované a nakrmené – do jejich kójí.

„Co?“ utrousil, hlavu odvrácenou.

„Dobře víš, co.“

Z dáli se ozýval dětský pláč.

„Se mnou to bylo stejný, že?“

Odpověď znala. A připadala si jako hloupá husa. Přímo se to nabízelo. Jak je možné, že ji to předtím nenapadlo? V cirkusu neměla matku ani otce. Ani prarodiče. Je taky sebranec. Ale chtěla to slyšet.

„Odpověz mi!“

Melo mlčel.

„Odkud jsem?“ Tíha na srdci stále víc připomínala bolest, tupou a setrvalou.

Ohrnul rty a zamumlal: „Nevzpomínám si.“

„Kolik mi bylo?“

„Jestli si nic nepamatuješ, tak asi moc ne.“

„Brečela jsem?“

Konečně se otočil a čelil jejímu pohledu. „Nikdy. Vždyckys byla silná,“ odpověděl hrdě, s osobním podtónem, jako by se ho to přímo týkalo.

Bublal v ní vztek. Vlastně ne vztek. Spíš zmatek. Bolel. Jako by si teprve teď uvědomila, že jí zmrzačili ruku. Jako by rána mohla začít krvácet roky poté, co ji utrpěla.

„Nevěřím, že nevíš, kde se to stalo!“

Melo si zapálil doutník. Vzduchem se linul namodralý dým. „Narodila ses tady. Na cestě. Při kočování. Jako my všichni. Patříš do cirkusu.“

Zavrtěla hlavou. Důrazně. „Ne! Měla jsem domov!“

Usmál se, na vrásčitém obličeji se však nezračilo veselí. „A kdyby ses tam vrátila, co bys dělala?“

Odpověď ještě neznala. Po zádech jí přejel mráz.

Nejspíš si toho všiml. „Cirkus je jako malárie. Když tě chytne, nikdy se ho nezbavíš.“ Zahrozil prstem. „Nemáš domov. Jen silnici. Už se nezastavíš. Nikdy.“

„Lži! Samý lži!“ odsekla. V duchu se obávala, že má Melo pravdu.

Raději utekla, aby ji neprokoukl. Vrátila se k žluto-červené maringotce a okénkem nahlížela dovnitř. Čím déle se dívala, tím víc viděla sebe a měnila se v holčičku.

Uvědomila si, že ji dívenka pozoruje. „Jak se jmenuješ?“

„Rosa.“

Dovnitř vešla žena s kouřícím talířem v ruce a vlídně se k maličké naklonila. Armandina, řečená Kráska, kdysi vystupovala jako artistka na visuté hrazdě. Prý bývala opravdu moc hezká a všichni při vystoupení sledovali její kulatou, pevnou zadnici. Dnes z její krásy nezůstalo téměř nic. A hrazdu vyměnila za hrnce.

Schovaná Marta sledovala, jak děvčátko hltá jídlo. Zaslechla Armandinu, jak říká: „Výborně, Lidie.“

Znovu letěla za Melem. „Jaký je mý pravý jméno?“ vybafla na něho.

„Arabella.“

„Arabella?“

„Ne. Ginevra,“ opravil se s odvráceným pohledem.

„Ginevra…“

„Nebo Sabrina.“ Upřel na ni zakalené a unavené, přesto však bystré, moudré oči. „A ty, když na sebe myslíš, i když si představuješ, že tě někdo z nás chytil a zatáhl do vozu… kdo seš?“

Vyhrkly jí slzy. „Marta,“ hlesla.

Potáhl z doutníku a sledoval spirály namodralého kouře. Snad mu připomínaly plující oblaka, která na chvíli zakryjí hvězdnatou oblohu. „Jo, seš Marta,“ usoudil tiše.

„A ty starej vůl.“

Za necelou hodinu se karavana dala do pohybu. Marta vylezla na kozlík vedle Mela. Nemluvila. Uzavřela se do sebe, zdánlivě do ticha. Nitrem jí však otřásaly příšerné skřeky.

Cirkus Callari mířil do Ravenny. Jednomu vozu upadlo kolo. Polámalo se, a tak se muselo vyměnit a opravit. Odpoledne se klonilo k večeru a cíl byl stále v nedohlednu.

Kolem se rozkládaly valli di Comacchio. Území plné vody, lehce slané, ani mořské, ani říční. Nad hladinou se vznášely chatrče se stěnami a střechou z usušeného rákosu, postavené na kůlech obalených řasami. Spojovaly je lávky připomínající napřažené ruce. Na jejich konci se tyčily primitivní jeřáby se zavěšenými čtvercovými sítěmi. Spouštěly se dolů a vytahovaly s havětí, která žila u dna. Kluzcí mořští hadi s černým lesklým hřbetem a tučným masem. Úhoři. Určitě je taky budou jíst, pečené na ohni, s polentou uvařenou ve velkých měděných kotlích s povrchem zčernalým od plamenů.

Táborem se šířila vůně ryb a Marta jako vždy zamířila za Melem.

„Možná si nepamatuješ, kde jste mě sebrali,“ vyhrkla útočně. „Ale já vím, že jste ukradli ji.“

„Koho?“

„Rosu.“

„Kdo to je?“

„Ta nová holčička,“ odsekla popuzeně.

„Říkáš Rosa?“ Jeho hlas zněl odtažitě, jako by mu na ničem nezáleželo. „Pochopil jsem, že se jmenuje Lidia.“

„To jméno jste jí dali vy…“

„Kdo vy?“

„Vy od cirkusu!“

„Ty k němu nepatříš?“

„Já nekradu malý děti!“ Stiskla rty, nadechla se a sevřela ruce v pěst. „Jí se nestane to, co mně, aby nevěděla, jak se jmenuje doopravdy,“ vychrlila ze sebe. „Každý den jí budu připomínat, že je Rosa.“

Věnoval jí vážný pohled. „Tak jo.“

Odpověď ji vyvedla z míry. „Nezlobíš se?“

„Co ti mám říct?“

Nespustila z něho oči. Údiv rychle nahradil prvotní vztek. „Hele, mě nenaštveš. Budu jí to opakovat, a basta.“

„To je mi novinka. Vždycky sis dělala, cos chtěla.“

„Udělám to!“

„Já ti rozumím. Nemusíš ječet. Nejsem ani hluchej, ani pitomej.“

Raději zmlkla.

„Ještě něco? Chtěl bych si v klidu ulevit. Jestli je to vše, rád bych si odskočil do křoví.“

Přišla za ním kvůli něčemu konkrétnímu. Zatím se k tomu nedostala. „Jo.“

„Vysyp to ze sebe, v mým věku močák už moc neslouží.“

„Nezeptal by ses Ascania, jestli bych se mohla o tu holčičku starat společně s Kráskou?“ vyhrkla celá rudá.

„To mě podrž. Vykládáš, že se chceš vzepřít našim pravidlům, že se nepovažuješ za součást cirkusu… a teď chceš, abych ti helfnul?“

„Vždycky mi pomáháš.“

„Nezkoušej to na mě. Víš, že to nezabere.“

„Nechtěl sis ulevit?“ popíchla ho. „Tak co? Jo, nebo ne?“

Melo zmizel v houští.

„Jo, nebo ne?“ zaječela silněji.

„Nech mě v klidu vychcat!“

Přešlapovala a kousala se do jazyku, aby byla zticha. Zanedlouho se Melo vynořil z křoví a zapínal si poklopec.

„Jo, nebo ne?“ vychrlila na něho nasupeně.

Došel k ní rozvážným krokem. „Jo. Že jsem se nechal prosit, co?“

„Jdi do prdele!“

„Hele, mluv slušně, nebo tě budou považovat za cirkusačku.“

„Jdi… jdi k čertu!“ opravila se popuzeně.

Rozchechtal se tak, že se málem zakuckal. S Ascaniem promluvil, jak slíbil. Marta mohla přes den chodit do žluto-červené maringotky.

Když ji nikdo nemohl slyšet, přitočila se k holčičce a pošeptala jí do ucha: „Rosa. Pamatuj si svý pravý jméno. Rosa. Nikdy na ně prosím nezapomeň.“

Dívenka, která plakala stále méně a jedla tak, jak nejspíš nikdy předtím, se na ni dívala a nerozuměla jí.

„Rosa,“ opakovala Marta. „Contarina. Bydlelas v Contarině nebo někde poblíž.“ A pokaždé se jí zdálo, že si přehrává vlastní příběh. Skutečný. „Tobě se nestane to co mně,“ šeptala.

Sjeli z via Romea a pokračovali podél Canale Candiano.Vedl od Jaderského moře do Ravenny. Marta sledovala široké, ploché čluny naložené zbožím, jak proti proudu míří do města. Táhli je robustní koně, kteří namáhavě kráčeli po potahové stezce, svázaní dlouhými, silnými provazy.

„Nezapomeneš, že jsi předtím měla jinej život.“ Holčička, vyděšená jejím nesmlouvavým tónem, se rozplakala. „Huso. Jednou mi poděkuješ,“ nenechala se zviklat Marta. „Musíš bejt silná. Silnější než tvůj osud.“ Dívenka se hrůzou rozkřičela.

Objevila se Armandina a Martu odstrčila. Vzala malou do náruče, houpala ji s něžností matky a dala jí bílo-červeně pruhovaný cukrový suk. Holčička přestala plakat. „Výborně, Lidie,“ zašeptala Kráska a políbila ji na tvář.

„Takys mi nahrazovala mámu, když jste mě sebrali?“

„Tebe jsme nesebrali. Narodila ses tady.“ Do očí se Martě nepodívala.

„Co se stalo s mou matkou?“

„Umřela.“

„A otec?“

„Taky.“

„Jak se jmenovali?“

„Nevzpomínám si. Je nás tolik.“

„A mně říkali jak?“

„Marta.“

„A proč je z Rosy Lidia?“

Armandina ji štípla do tváře, až to zabolelo. „Hele, přestaň dělat potíže, děvenko.“ S maličkou v náruči zamířila ke dveřím a otevřela je. „Vypadni. Vrať se k Melovi. Už tě tu nechci.“

„Poslal mě sem Ascanio. On tu poroučí, ne ty!“

Armandina postavila děvčátko na zem, popošla k Martě a vyťala jí políček. „Modli se, abych mu nepověděla o hloupostech, které se ti honí hlavou. Zmiz a nesliď kolem Lidie, jestli nechceš, abych si s ním promluvila. Je to jasný?“

Marta s pálící tváří seskočila na zem. Počkala na Melův vůz a vylezla na kozlík. Posadila se vedle něho, ruce založené. Chvěla se vztekem.

Okamžitě si všiml zarudlé tváře. „Seš husa. Nevydrželas ani den.“

„Dej mi pokoj,“ zabručela.

„Ve svým věku by ses měla naučit občas držet zobák.“

„Hele, vykašli se na mě.“

Melo práskl bičem a mlaskl na dva valachy. S doutníkem mezi zuby nenapravitelně zhnědlými tabákem.

Pár kilometrů jeli mlčky. Pak to Marta nevydržela. „Cirkus se mi hnusí. Jste neřádi. Kradete děti. Lidi mají pravdu, že vám nadávají do cikánů.“

Melo mlčel.

„Mohla bych to říct četníkům. Odvedli by ji domů.“

„Seš si jistá, že by rodiče měli radost?“

„Jsou to její rodiče!“

Melo si povzdechl. „O životě nic nevíš, holčičko. Vidělas, jak byla zřízená, když jsme ji sebrali? Bosá, i v týhle zimě. Podvyživená. Nejspíš ani neohlásili její zmizení. O jeden hladovej krk méně. Netušíš, jak hrozná bestie je bída.“

„Unesli jste ji a já bych to mohla oznámit četníkům.“

„Zradila bys svý lidi?“

„Nejsou moji.“

„Vychovali tě. Nikdy ti nic nechybělo.“

„Scházela mi moje rodina!“ zaječela.

Stařec si zapálil vyhaslý doutník. Karavana sjížděla z potahové cesty a mířila na pole za Ravennou, kde se chystali postavit šapitó.

„Vypadala jsem taky tak?“ vypískla vysokým hláskem.

Žádná odpověď.

„Vypadala jsem taky tak?“

„Ne.“

„Ne, a basta? Nic víc?“

Melo se odmlčel. Nadlouho. „Hůř.“

„Jak hůř?“

„Prostě hůř.“ Zatáhl za opratě a zabrzdil vůz. Dorazili na místo.

„Odejdu odsud!“ zaječela na něho. „Je mi z vás na blití!“

Vyvedl z vozu koně a přivázal je. Později se s nimi projde, aby si protáhli nohy. Díky nim se tolik let cítí důležitý. Jsou lepší než ženské. S nikým v jeho dlouhém životě mu nebylo tak dobře jako s koňmi. Až na tu bláznivou holku. Hodně pro něho znamená, i když jí to nikdy neřekl.

O hodinu později, poté co mladší a silnější vztyčili prostřední sloup stanu a postranní kůly, a vytvořili tak jeviště pro následné představení, přijel za Martou s bryčkou.

„Nastup si.“

„Kam jedeme?“

„Nastup si,“ opakoval.

Vylezla na kozlík, Melo práskl bičem a kůň vyrazil. Cesta do Ravenny jim netrvala dlouho. Marta ji ještě neviděla. Vlastně nikde nebyla. Neopouštěla cirkus.

„Podívej se. Hlavní ravennský náměstí. Pěkný, co?“ Ukázal na staré domy, které je lemovaly jako vzácný rám.

„Překrásný,“ vyhrkla s otevřenou pusou. Proč ji sem zavezl? Nikdy nic takového neudělal.

„Ravenna je starý město. Bohatý a kvetoucí. Žijou tu dobří lidi. Upřímní.“ Přejel náměstí zakaleným pohledem. „Vždycky jsem si myslel, že kdybych chtěl jednoho dne začít znovu, zkusil bych to tady.“ Do hlasu se mu vloudil melancholický podtón.

„Proč mi to říkáš?“ Vytušila, že něco není v pořádku.

„Vystup si.“

„Proč?“

„Vylez, nebo ti nakopu zadek.“

Vystoupila. Najednou ji přepadla tíseň.

Strčil ruku do kapsy a vytáhl ruličku bankovek ovinutých provázkem zavázaným na uzel. „Veškerý moje úspory. Bůhví, co jsem si myslel, že s nima provedu. Já umřu v cirkuse. K ničemu mi nejsou. Vem si je.“

„Proč?“ Hlas se jí chvěl nejistotou.

„Vem si je, proboha!“ zaječel.

Raději ho poslechla.

„Chtělas odejít. Můžeš. Máš peníze a cirkus je daleko. Nikomu o tom nepovím. Jdi a žij si, jak chceš. Seš volná.“

„Ne…“

„Hodně štěstí, děvče.“

„Ne…“

„Zmiz!“ zařval. Otočil bryčku a vyrazil.

„Melo!“

Nezastavil se.

„Melo!“ vykřikla hlasitěji, celá vyděšená. Bryčka zmizela v postranní uličce.

Marta zůstala bez hnutí stát a v ruce svírala ruličku bankovek. Pomalu sklopila zrak. Nechtěla se dívat na neznámé náměstí, střetnout se s pohledy místních. Netušila, jací jsou, co si myslí, jak žijí. Byli to cizinci.

Váhavě udělala první krok, druhý, a najednou se rozběhla, sotva dech popadala. Smrákalo se, když spatřila velký nápis Cirkus Callari a bílo-červeně pruhovaný stan, natažená lana, barevné maringotky a ohně. Uslyšela zpěv a ucítila vůni jídla a zápach zvířat.

Už není ztracená. Zároveň ji zaplavil pocit prohry. Loudavě došla k Melovi. „Věděls, že se vrátím, co? Že budu mít… strach.“

„Posaď se.“

Beze slova si dřepla vedle něho na zem. Taky mlčel. Ani se na ni nepodíval. Seděli vedle sebe jako každý jiný večer. Jako by se nic nestalo.

„Co mělo znamenat, že jsem vypadala hůř?“ vyhrkla nakonec.

Znovu si zapálil doutník, který mezitím zhasl. Nesledoval obláčky kouře stoupající k nebi. Zíral do tmy a před očima se mu odvíjela dávná scéna.

„Mělas světlemodrý šatičky,“ spustil hlasem vzdáleným stejně jako vzpomínka, kterou si oživil v mysli. „S drobnýma bílýma a červenýma kvítkama, propojenýma tenkým, světlezeleným stonkem…“ Zarazil se a polkl. Přitiskl se k opěradlu židle, zvrátil hlavu a povzdechl si. Vrásky na lících zalily slzy.

Odvrátila se. Jistě si nepřeje, aby ho viděla v tomhle stavu. Nikdy neplakal.

„Velký kukadla…“ Slova se mu zadrhla v hrdle. „Dvě vyděšený očička… těkaly vpravo, vlevo, nahoru, dolů, a přitom se zdálo, že vlastně nic nevidíš…“ Znovu se zarazil.

Najednou dostala strach z toho, co uslyší.

Natáhl ruku a vzal ji za pravé zápěstí. Ukazováčkem přejel po výrazné jizvě, vystouplé a nafialovělé. Měla ji odnepaměti. „Netuším, jak jsi to dokázala. Muselas překousat provazy. Nevím… svaly byly prořízlý až ke kosti a šlachám.“

Martě přejel mráz po zádech.

„Bylas připoutaná…,“ pokračoval a svíral jí zápěstí. „Holčička přivázaná jako zvíře…“ Hlas se mu třásl lítostí. „Do prdele!“ Vztekle odhodil doutník. Ve tmě po sobě zanechal brázdu jisker. „Hůř než zvíře…“

Skoro neměla odvahu dýchat.

„Podařilo se ti utýct a já se tě ujal.“ Mechanicky přejížděl prstem po jizvě. „Ošetřil jsem ti ránu, jako koni… Neplakalas. Nenaříkala. Neřeklas ani slovo.“ Pustil jí ruku. „A najednou jsi promluvila. Už to nebolí.“ Zadržel vzlyk a s odvráceným pohledem a vrásčitým obličejem smáčeným slzami ji pohladil po hlavě. „Nenašel jsem odvahu se tě zeptat, jestli myslíš zápěstí nebo srdce.“

Úplně jí došla řeč. Dlouho seděli, beze slov, s náhle vyzrazeným tajemstvím. S příšernou historií, kterou vytáhla na světlo boží. Melo by jí to sám o sobě nikdy nevyprávěl. Kdyby ho nezahnala do kouta, dál by ji šetřil svým mlčením.

„Jdu spát.“ Vstal. „Nikdy jsem nezapomněl, kde jsem tě našel.“ Zadíval se jí do očí. „Pořád to chceš vědět?“

Dál by ji chránil. Jako vždy. Je však načase, aby to zvládla sama.

„Ne,“ odpověděla tenkým, ale rozhodným hlasem. Možná se podobal hlasu holčičky, jež dokázala přehryzat provazy, které ji věznily.

Pokýval vážně hlavou a šťouchl do ní. „Hele, netvař se jak neviňátko, děvče.“

„Co chceš?“

„Vrať mi prachy, šibalko. Vy od cirkusu jste horší pakáž než cikáni. Samí zloději a podvodníci.“

5

začátek března 1870

Italské království (Olengo, součást Novary – Novara)

K dyž Pietro přišel v blátě na dvorku k sobě, uvědomil si, že na něho všichni civí. Sirotci, učitelé, dámy od svatého Gaudenzia, ředitel i jeho manželka. Ve všech očích se zračilo jediné: závist. Nevšímal si toho. Střetl se s pohledem kamaráda Lina, dle evidence 20/08, který stál na opačném konci dvora, a zavolal na něho: „Vybrala si mě!“

Lino se jako jediný na něho usmál.

Ředitel popuzeně přikázal jednomu z učitelů: „Postarejte se o očistu devatenáct, lomeno tři.“ Stiskl rty, neboť to, co se chystal vyslovit, ho velmi tížilo. „Musí se vykoupat… ve vaně. V teplé vodě, ať proboha nenastydne, jinak hraběnka…“ Odmlčel se, všichni mu však rozuměli. „Krucinál! A vy běžte do tříd, lenoši!“ zařval, aby si vylil vztek na ostatních sirotcích.

S hlavou sklopenou, bez údivu nad tím, že o ně nejde, protože jich se nikdy nic netýkalo, se seřadili a zamířili jako stádo do ústřední budovy.

„Dovoluji si vás upozornit, že bude-li spát v ložnici s ostatními, zase chytne štěnice,“ osmělil se učitel.

Ředitel, bílý vzteky, prudce máchl rukou. „Ať spí u mě, zatraceně,“ procedil skrz zuby.

Učitel odvedl Pietra vpravo, do nízké budovy vyhrazené zaměstnancům ústavu, nikoliv do levého křídla se šatnami a sprchami se studenou vodou. V prostorách, kam žádný ze sirotků nikdy nevkročil, se nacházel pokoj ředitele. Využíval ho, když ho neodkladné záležitosti zdržely v ústavu do pozdních hodin. S útulnou, vytopenou místností s obrazy na stěnách, čalouněnou postelí a měkkými přikrývkami, dřevěnou podlahou a kobercem sousedila koupelna s vanou a rozpáleným lázeňským kotlem na dřevo.

„Zítra ráno pro tebe pán a paní Odìnovi pošlou kočár,“ utrousil učitel, jako by šlo o nepodstatné sdělení, a zavřel za sebou dveře.

Pietro se umyl, utřel a oblékl si jiný stejnokroj, stejně hnusný, alespoň však čistý. Natáhl se na postel. Péra v matraci z mykané vlny téměř nezavrzala. Nedokázal okamžitě usnout jako každý večer. Jindy neměl o čem přemýšlet. Zítřek však bude výjimečný.

„Extra mimořádný!“ vykřikl a posadil se. „Ne, víc! Extra super epes rádes!“

Vyprskl smíchem. Překvapilo ho to. V ústavu se řehtali pšoukání v ložnici nebo říhnutí, kdy skuteční borci dovedli zasyčet: Jdi do prdele, řediteli! Chechtali se, když někdo uklouzl na schodech, když se někdo s úplavicí podělal do kalhot, když jiný vyzvracel polévku. Posmívali se malému klukovi, který proplakal celou noc, když mu nakukali, že si pro něho přijde bubák, i většímu, kterého přistihli, jak onanuje. Ale nikdo se nikdy nesmál, že se mu změní život.

Jeho čeká jiný osud. Takový, o jakém se píše snad jen v pohádkách. Bude bohatý. Proto má možná jeho smích zvláštní, neznámou, nečekanou příchuť.

Znovu se zasmál. Snad aby si na ten zvuk zvykl. Přišel mu ještě podivnější. Najednou si uvědomil, že je v místnosti sám. Možná proto zní tak překvapivě. Odráží se od stěn jako ozvěna. Obvykle se smál s ostatními. Se spolunocležníky. A s jedním obzvlášť.

Vyskočil z postele a potmě zamířil do ložnice Hve druhém patře hlavní budovy. Vklouzl do postele 20/08. Ke svému jedinému kamarádovi.

„Kdo je to?“ zabručel ospalý hlas.

„Buď zticha, Lino. Spi a nedělej potíže.“

„Zase chytneš štěnice.“

„A koho to zajímá. Podají si ředitele, ne mě.“

Lino se tiše zasmál, podivným smíchem připomínajícím pískání. Je slabý na plíce, říkal ústavní doktor, který je jednou za měsíc prohlížel. Jako všichni tuberáci.

Spali v objetí jako bratři. Starší, Pietro, držel v náruči mladšího. V gestu mlčenlivého sbohem. Snad tušili, že ve svém věku nedokážou vyřknout slova, jaká by chtěli, ani se pozdravit, jak by měli. Jako by věděli, že takovému rozloučení ještě nedorostli.

Za úsvitu, než dorazili učitelé, vytáhl Lino zpod matrace zavírací nůž, kudličku pro chudé se střenkou z bukového dřeva, ne z kosti či paroží.

„Vem si ho. Až budeš v maléru, braň se.“

Pietro si ho váhavě vzal. V ústavu znamenal nůž mnoho. Představoval svobodu. Možnost postavit se starším, jejich šikaně. „A co ty?“

Lino pokrčil rameny. „Ty blbce přeperu holýma rukama,“ vyhrkl a rozkašlal se.

„Budu ho mít pořád u sebe.“ Lepší dárek mu dát nemohl.

Lino přesně věděl, co tím kamarád myslí, předstíral však, že řeč je skutečně o noži. „Rozpárej jim panděro, jestli bude třeba.“ Oči vlhké od slz, jako když rosa za úsvitu smáčí louky.

Ozvalo se zapískání, které svolávalo chovance. Začínal jim další den, pro všechny stejný jako ten předešlý a stejně bezútěšný. Až na jednoho z nich. Pietra.

„Co tu, kruci, pohledáváš?“ obořil se na něho hrubě učitel, když na něho narazil v ložnici H. „Kočár Odìnových na tebe čeká. Nemohli jsme tě najít.“

Dovedl ho na dvůr. Všichni sledovali, jak Pietro nastupuje do kočáru se zlacenými rohy, taženému čtyřmi nádhernými vraníky. Paride v cylindru a fraku mu přidržel dvířka s náznakem uctivé poklony. Všemi znovu projel závan závisti.

Pietro se svezl na kožené sedadlo koňakové barvy. Zvenčí bylo slyšet, jak čtyřspřeží klape kopyty v rytmu cvalu a odváží ho po bílé silnici do nového bydliště.

Pouhý den ho dělil od okamžiku, kdy stál v řadě na dvoře sirotčince a hraběnka Silvia di Boccamara si ho vybrala. Pro něho jako by uplynul celý život. Má se stát někým jiným. Kým? Chlapcem, který se bude jmenovat Pietro Odìn. Co to znamená? Co to obnáší mít rodinu?

V duchu se ptal, kým byl dosud. Číslem 19/03, Pietrem Diotallevim, to bylo nasnadě. Kdo je však Pietro Diotallevi? Jaký původ měl novorozenec opuštěný rodiči? Nikdy je nepozná, odložili ho. V jeho bystré, byť mladé mysli se vynořila odpověď nebezpečnější než otázka, a ještě drásavější. Je larvou čekající na přeměnu, na to, až roztáhne křídla. Zvláštní představa.

Najednou se mu zdálo, že uvnitř kočáru schází vzduch. Měl pocit, že znovu slyší slova ředitele ústavu. Život jednoho z vás se co nevidět radikálně změní.

Lapal po dechu jako ryba na suchu. Toužil po kyslíku, který mu najednou chyběl. Instinktivně otevřel dvířka kočáru.

„Zavřete, mladý pane,“ ozval se okamžitě Paridův hlas. „Je to nebezpečné.“

Uposlechl, ale pořád se trochu dusil. Cítil se slabý a vykolejený. Znovu otevřel dvířka.

„Už jsem vám to říkal, mladý pane. Zavřete,“ napomenul ho kočí.

„Chci ven,“ zasípal.

Paride přitáhl opratě. Koně zastavili a vypustili z nozder oblak husté páry.

Vystoupil, rychle a naléhavě, jako někdo, kdo musí opustit klec. Nadechl se z plných plic, jako by se probudil z hlubokého spánku. Do očí se mu tlačily slzy. Uvědomil si, že má strach. Příšerný. Strach ze štěstí. Ze svobody. Z toho, o čem se nikdy neodvažoval snít. Namáhavě supěl, jako po dlouhém běhu. Předklonil se a na ústa si přitiskl dlaň.

„Je vám dobře, mladý pane?“

Upřel na Parida nepřítomný pohled.

„Je vám dobře?“ opakoval kočí.

Zatěkal pohledem na kočár. Jestli se vrátí dovnitř, určitě se udusí, tím si byl jistý. „Můžu si vylézt k tobě na kozlík?“

Parida jeho přání zarazilo a na moment se odmlčel. Vzápětí rozhodil ruce. „Mladý pane, dělejte, co uznáte za vhodné…“

To se mu snad zdá. Vylezl na kozlík a posadil se. Dýchal. Pro začátek to stačí. „Jak se jmenuješ?“ otočil se na kočího.

„Paride, mladý pane.“

„Přestaň mi říkat mladý pane, Paride.“

„Přikazuje mi to etiketa.“ Z hlasu se daly vyčíst sympatie. Kočí si dokázal představit, jak těžko se Pietro srovnává s tím, že se na něho usmála Štěstěna.

„Radujte se, mladý pane.“

„Proč?“ zeptal se Pietro s naivitou malého dítěte. V naději, že mu někdo jiný vysvětlí, co obnáší život. Záhada, které kráčí vstříc.

Paride mu věnoval vlídný pohled. „S dovolením, mladý pane… hlavně si to nepokazte. A všechno nejlepší.“

Ramena se mu pomaličku uvolnila. Napětí povolilo.

Rozesmál se. Průzračným smíchem. Čirým jako voda v horské bystřině. „Jeď, Paride! Ať vraníci přímo letí!“

Kočí práskl bičem a čtyřspřeží černých, lesklých valachů vyrazilo.

Jen co mu ve studeném vzduchu začaly mrznout tváře a vítr mu čechral kadeře, zmocnil se ho pocit, jaký dosud nezažil, i když o něm vždy snil. Jako by se z larvy, kterou býval, vyklubal motýl.

„Mám křídla, Paride!“ Vzal mu cylindr a nasadil si ho na hlavu. Rozpřáhl hubené paže. „A létám!“ zasmál se. Jako nikdy předtím. Tak se smějí pouze motýli s novými křídly.

6

začátek března 1870

Italské království (Rimini)

C irkus Callari se po zastávce v Ravenně opět vydal na cestu a zamířil do Rimini. Z oken mnoha domů visely vlajky Italského království.

„Minule tu nebyly,“ podotkla Marta.

„To ještě Rimini patřilo papeži,“ vysvětlil jí Melo. „Teď je italský.“

„A proč jsou místní tak rádi? Co se pro ně změnilo?“

„Pro ně je Itálie jako cirkus pro nás. Mají pocit, že jsou součástí něčeho důležitýho.“

„A my jsme Italové?“

„Heinrich, akrobat, je Rakušan. Andrzej, vrhač nožů, Polák. Dimitrij, klaun, Rus. Hadí žena Françoise pochází z Francie. Žonglér Bernhard je Němec… Cirkus Callari není italskej. Je… evropskej.“

„Já a ty mluvíme italsky,“ namítla Marta.

Zasmál se. „Protože jsme Italové… a taky Evropani.“

Příliš jeho řečem nerozuměla, pochopila však, že místní mají ideály. Znovu jí pohled zabloudil k vlajkám. Je moc pěkné mít ideály.

Vzápětí na to přestala myslet. Karavana projela středem města a zatočila na cestu, ze které byly vidět pláž a moře.

Neznala nic hezčího. Kdykoliv zahlédla moře, rozbušilo se jí srdce. Přesto se jí zmocnila zlá předtucha.

„Nechci vědět, kde přesně. Jen řekni ano, nebo ne. Kdes mě našel… někde u moře?“

„Ne.“

Tíha z ní spadla. Nešlo o vzpomínku. Minulost. Nostalgii. Pocítila obrovskou radost. V duchu se rozjařila tak, že se málem rozškytala, jako by se napila sodovky. Láska k moři je něco jejího. Pouze jejího.

Když se utábořili, zamířila k žluto-červené maringotce a zaklepala na dveře. Otevřela jí Kráska Armandina a okamžitě strnula. Marta sklopila oči.

„No tak, mluv,“ vybafla na ni bývalá akrobatka. „Co chceš?“

Zahlédla za jejími zády holčičku. Stačilo pár dní a tvářičky se jí zbarvily zdravě dorůžova. Vlasy měla umyté a učesané do copánků. Vlněný, trochu oblýskaný trikot, růžový a přiléhavý, odhaloval, jak je drobná. Na nohou bílé střevíčky s vyztuženou špičkou, jaké nosívají baletky.

Vzpomněla si na sebe. Asi vypadala stejně. „Promiň.“

Armandina ji počastovala podezíravým pohledem. „Co ti mám prominout?“ Holčička k ní popošla, chytla se jí za sukni a pokukovala po Martě.

„Už si tě oblíbila.“

„Kdo?“

Odpověď znala. „Lidia.“

Kráska se trochu uvolnila.

Při pohledu na děvčátko, které se kdysi jmenovalo Rosa, si Marta bezděky přejela prstem po fialové jizvě. „Daří se jí dobře, že?“ Úsměv na tváři měl přikrýt slzy.

„Ano,“ přikývla Armandina. Neušlo jí, že se Marta dotýká zápěstí. „Měla štěstí. Netrvalo jí to dlouho.“

Marta již nedokázala zadržet slzy. „Promiň,“ opakovala.

„Pojď sem.“ Armandina rozpřáhla ruce, objala ji kolem ramen a přitáhla k sobě. Pomalu se pohupovala, jako by ji chtěla kolébat. „Mělas pořád strach, že ti někdo ublíží,“ zašeptala vroucně, jako opravdová máma. „Tolik jsi vytrpěla. Jen Melo tě dokázal uklidnit.“

Ještě chvíli otálela v její vlídné náruči. Pak se vyvinula a zamířila ke koním.

Melo hřebelcoval hříbě. Sotva se na ni podíval, ovšem ihned vybafl: „Proč jsi bulela?“

„Nebrečela jsem.“

„Máš na tvářích rosu?“

Vyprskla smíchem.

„Čemu se řehtáš?“

„Že seš starej hlupák, tomu.“

„To je mi novinka,“ ušklíbl se.

Rozhostilo se ticho. Speciální, jejich vlastní. Pojilo je přes deset let. Bylo slyšet pouze šustění kartáče na koňské srsti, stále lesklejší.

„Hadrová střelnice mě otravuje.“

„A co bys chtěla dělat?“

„Nevím.“

„A co chceš ode mě? Copak vím, co se ti líbí?“

Sklopila zrak a zamračila se.

„Začíná se ti říkat Šklíba. Jako přezdívka nic moc.“

„Něco se… stalo,“ vysoukala ze sebe. Ráda by se mu svěřila, že neví, kdo je. Ani kým by chtěla být.

„Cože?“

„Cirkus… možná…“ Slova se jí náhle zadrhla v hrdle. „Možná mu nerozumím.“

„Co je na něm k pochopení? Seš pěkná otrava, tak je to. Cirkus je jednoduchej. Nemusíš mu rozumět. Musíš se na něj dívat a vidět to.“

„Co?“

„Kouzlo.“ Stiskl jí obličej do dlaní. „Magii!“

Upřela na něho nejistý pohled.

„Děvenko,“ vyhrkl a položil kartáč na sedátko. „Učeš se, umej si čumáček a obleč si nejlepší šaty. Večer tě vezmu do cirkusu.“

Když nastal čas, zamířila za Melem. Málem ho v hnědém obleku s tenkými bleděmodrými proužky nepoznala. Už něco pamatoval, v ramenou na něm plandal a rukávy saka měl o fous delší. Jako by byl o číslo větší, ale to se jen Melo věkem trochu scvrkl.

Přesto si dokázala představit, že byl v mládí okouzlující. Poprvé v životě ho viděla učesaného, upravené vlasy natřené pomádou. Tváře měl oholené. A ruce čisté, bez hnoje a hlíny za nehty. Civěla na něho s otevřenou pusou, dokud k ní nepřistoupil s červenou stuhou v ruce. Leskla se jako hedvábí.

„Otoč se.“ Uvázal jí pečlivě mašli do vlasů. Spokojeně si ji prohlížel. „A teď můžeme do cirkusu.“ Mrkl na ni a dodal: „Jako dva obyčejní smrtelníci.“

Při chůzi byla v pokušení chytit ho za ruku. Jenže se ostýchala. Mezi ní a Melem to tak nechodilo. Platilo, že každý zná své místo. Hlavně žádné důvěrnosti. Uklidňující vědomí.

„Víš, co myslím tím, jako dva obyčejní smrtelníci?“ otočil se na ni, když si stoupli do dlouhé řady nedočkavců, kteří na představení dorazili z Rimini. „Že se na to, co se bude dít, musíš dívat, jako bys to viděla poprvé. Jako bys nevěděla, jak se jmenujou artisti, netušila, co dělají po večerech, neznala jejich hlas.“ Lehce ji zatahal za vlasy. „Domluveno?“

Přikývla. Ale nedávalo jí to smysl.

Chlapeček čekající ve frontě se zeptal maminky: „Budou tam lvi?“

„Nevím, drahoušku.“

„A sloni?“

Matka pokrčila rameny. Její pohled se střetl s Melovým. „Nevíte náhodou, jestli tam budou sloni a lvi?“

„Ne, bohužel. Omlouvám se. Jdeme do cirkusu poprvé.“ Otočil se na Martu. „Že mám pravdu?“

Přikývla. Vůbec ho nechápala. Proč si s ní zahrává?

U pokladny – Marta dobře věděla, že vstupenky prodává Alberto – jí starý koňák v proužkovaném obleku podal dvě bankovky. „Kup jeden celý a jeden poloviční.“

Hotová fraška. Nemusí za vstup platit. Cítila se trochu podrážděně. Přesto si vzala peníze a vyhrkla: „Celý a poloviční.“

Alberto utrhl jeden lístek z modrého bločku, jeden ze žlutého a vrátil jí nazpátek tři mince. „Příjemnou zábavu,“ popřál jim se zdvořilým úsměvem.

U vchodu jí Melo řekl, aby podala vstupenky uvaděči Ginovi. Jako by je neznal, vzal si od ní lístky, roztrhl je, část jim vrátil a útržky vsunul do škvíry v krabici před sebou.

Po představení principál Ascanio útržky roztřídí na modré a žluté, spočítá je a zkontroluje, zda peníze v pokladně odpovídají jeho počtům. Ovšem Melo ji nabádal, aby se tvářila, že o tom neví, a tak se snažila na to nemyslet. Celkem bezúspěšně. Fakt kolosální pitomost.

Vstoupili do stanu. Melo se zastavil a těkal pohledem kolem sebe. Prohlížel si manéž vysypanou pískem a dřevěné zábradlí natřené namodro, které chránilo publikum. Dvojitý karmínově červený závěs pošitý třpytivými hvězdičkami, kudy vstupovali účinkující. Sloup a táhla podpírající střechu z bílo-červeně pruhovaného voskovaného plátna.

„Pěkný, co?“ Na vrásčitém obličeji se rýsoval nefalšovaně šťastný výraz.

Ošila se. Představení shlédla snad tisíckrát. Ten večer se ničím neliší.

„Magický místo, i jako prázdný, co?“ horoval.

Kousla se do jazyka, aby z ní nevypadlo, jaká je to kravina.

Vzal ji za ruku a odvedl na místo uprostřed první řady. Posadili se. Melo pokynul muži, který prodával sladké špalky. Jmenoval se Lelio, občas spal s Kráskou Armandinou a až příliš holdoval vínu.

„Přejete si cukrátko pro slečinku?“ zaševelil, jako by je neznal.

Uvědomila si, že Melo vše připravil do nejmenších podrobností. V duchu si opakovala, jaká je to kolosální fraška. Málem se rozzlobila. A přitom jí zvlhly oči. Její podráždění a nevole tím jen zesílily. Snaží se ji ošálit? K čemu ta komedie s magií?

Rudý závěs se žlutými hvězdičkami se rozhrnul a objevil se Ascanio ve fraku, v ruce kufr.

„Vítejte, dámy a pánové. A především vy, děti. Představení začíná. Budete se smát, budete se bát, budete se divit a…“

A snad… budete i tleskat, dopověděla v duchu.

„… a snad… budete i tleskat. V našem světě se může přihodit cokoliv! Akrobati létají jak ptáci z ráje. Jezdci připomínají v sedle svých koní peříčka. Při každém kroku hrozí smrt. Třeba asistentce vrhače nožů… stačí, aby se mu zachvěla ruka, a s nebohou dívkou je amen.“ Publikum, nadšené jeho sliby, zašumělo. Melo poslouchal v nábožném tichu s vykulenýma očima.

„V tomto stanu musíte zapomenout na zákony gravitace,“ pokračoval Ascanio, „a na všechny známé fyzikální poučky.“ Položil kufr na zem a uvolnil dva postranní zámky. „Toto… je místo, kde se odehrávají pozoruhodné věci.“ Zvedl víko tak, aby nebylo vidět dovnitř.

Deng!V duchu napodobila zvuk pružiny. Přesně v tom okamžiku vyskočil z kufru panáček na péro. Publikum sebou lehce trhlo. Pouze malé, skromné překvapení. Diváci se uvolnili a zabořili do sedadel. Žádná velká magie, obyčejná hračka.

Najednou se panáček začal zvedat a vlnit. Změnil se v obrovskou krajtu.

„Proboha,“ vyjekla nějaká žena. Jmenuje se Bongo, měla Marta chuť jí říct.

Opět se všichni napřímili.

„Co tady děláš?“ hrál si Ascanio na překvapeného. Vzal hada za hlavu a zvedl ho. Měřil skoro dva metry. „Kolikrát ti mám říkat, abys mi nelezl do kufru?“ pokáral ho. „Zmiz!“ Svinul krajtu jako kus provazu a mrštil ji do hlediště.

Diváci v prvních řadách zaječeli. Ti, kteří se nacházeli v dráze dopadu, vyskočili. Zčistajasna se zpoza dřevěného zábradlí vynořil klaun, kterého si nikdo nevšiml, a hada chytil.

„Postarej se, aby mi ten slizoun nelezl do kufru!“ hulákal Ascanio.

Stejný trik předvedli publiku mnohokrát. I Melo ho určitě znal. Přesto, když had vyletěl do vzduchu, sevřel Martě předloktí, jako by měl skutečně nahnáno.

„Taková komedie!“ vybuchla.

„Buď zticha!“ okřikl ji, oči upřené do manéže. Taková komedie, opakovala si v duchu.

„Promiňte, pořád zdrhá,“ omlouval se klaun a měl se k odchodu. Had mu vklouzl mezi nohy, takže o něho zakopl a poroučel se na zem.

Lidé se řehtali na celé kolo, hlavně děti. I Melo vedle ní. I když číslo znala, musela se chtě nechtě taky usmát.

Jakmile paňáca zmizel, principál rozpřáhl ruce a oznámil: „Ať se vám představení líbí!“ Snažil se zavřít kufr. Nedařilo se to, ať tlačil na víko sebevíc.

„To stačí! Už mě nebaví dusit se uvnitř!“ ozval se ženský hlas. Z kufru se vynořila vysoká žena v trikotu se šupinami připomínajícími hadí kůži. Dovnitř se prostě nemohla vejít.

Diváci odměnili třetí překvapení bouřlivým aplausem. I Melo tleskal, plácal velkými, mozolnatými dlaněmi jako děcko. Oči mu svítily. Marta se taky nechala strhnout.

„Mám tě plný zuby!“ hudroval Ascanio. „Velectěné publikum se přišlo podívat na seriózní představení, ne na podobný taškařice!“

Silou ji stlačil k zemi a bryskně nasoukal do kufru, i když mu kladla předstíraný odpor. Zavřel víko a sedl si na něj. Zevnitř se ozývaly přidušené protesty hadí ženy. Zaklapl zámky a hluboce se uklonil publiku. „Poníženě vás prosím o prominutí za tyto nepříjemné potíže, ujišťuju vás, že odteď vše poběží hladce.“ Zvedl kufr a zamířil k hvězdnatému závěsu. Hadí žena bušila a kopala do stěn a jadrně klela.

Lidé se smáli a tleskali. Melo dokonce vstal.

Marta si ho prohlížela. Při pohledu na něj by člověk řekl, že se skutečně baví. Že ho představení nadchlo jako malého chlapce. Divadýlko, jasně. Ale jak dokáže tak dobře klamat?

Když jeden z akrobatů při letu ve výšce přes deset metrů minul hrazdu a hrozilo mu, že se roztříští o zem, a jeho druh ho zachytil na poslední chvíli, diváci vyjekli hrůzou. I Melo zašeptal: „Proboha, ne!“

Věděla, že zdánlivý nezdar je součástí čísla. Že to tak vymysleli a nacvičili. Kdyby se však něco nepovedlo, artista by určitě přišel o život. S údivem si uvědomila, že i ji píchlo u srdce.

„Proč to dělají?“ zeptala se tiše Mela.

Věnoval jí udivený pohled, jako by mu její otázka přišla hloupá. „Akrobati se bez toho neobejdou. Víš, co jsou zač? Stvoření, který v minulým životě měly křídla.“

Melovýma očima najednou pochopila, čemu na cirkusu nikdy předtím nerozuměla. Akrobaté bývali anděly. Françoise hadem. Polykač ohně drakem. A všem se po jejich minulém životě stýská.

„Tohles viděl, když jsi byl poprvý v cirkusu?“

Usmál se, až se mu vrásčitý obličej zkrabatil, a v jeho starých očích se objevil dětský výraz. „Nikdy jsem ho tak nepřestal vnímat.“ Zadíval se do manéže, protože se blížilo číslo s koňmi, které cvičil Sireno, Ascaniův vnuk. Všechny ženy z cirkusu po něm šílely.

Martu představení plné fantazie zcela pohltilo. Neviděla Sirena. Místo něj se dívala na mladého Mela v bílém kostýmu se stříbrným pláštěm, jak se vznáší na hřbetech milovaných koní. Jako by splynuli v jediného tvora. Napůl zvířete a napůl člověka.

„A tys byl v minulým životě kým?“ vyzvídala zasněně. Asi by se do něho dokázala zamilovat. „Kentaurem?“

V očích zastřených zákalem se naplno projevil stesk, který začínala chápat.

„Bývals fešák, co?“ Odpovědi se nedočkala. Uvědomila si, jak byla až doteď slepá. Něžně mu položila hlavu na rameno.

Odtáhl se. „Přestaň!“ okřikl ji drsně jako obvykle. „Pro mě seš jako hříbě, pamatuj.“

Neposlechla ho. „Hříbata ti kladou tlamy na rameno, viděla jsem to.“

„Seš nesnesitelná,“ zabručel.

Zaplavil ji pocit nekonečné něhy. Nestyděla se za tak důvěrný kontakt, ač to mezi nimi nebývalo zvykem.

Světla v manéži se v jejích očích proměnila v malá slunce a artisté v neskutečná mytologická stvoření. Možná dokonce zvířata dokážou mluvit. Přitiskla se k Melovi. Nikdo jiný pro ni nic podobného neudělal. Proto je ten večer tak mimořádný.

„Děkuju.“ Neměla na mysli cirkus, nýbrž jeho. A sebe.

Přesto k ní v nitru doléhal tesklivý hlas. Na rozdíl od ostatních neví, kým byla v minulém životě. Ani hadem, ani koněm, ani drakem, neměla křídla. Sice pochopila kouzlo cirkusu, jenže nic by ji nepřimělo pokládat se za součást té magie. Rodiny.

Malý orchestr cirkusu Callari spustil melodii, která uváděla poslední číslo. Martinu pozornost nahlodával rozporuplný pocit. Rozumět cirkusu a pokládat se za jeho součást není totéž. S lehkým neklidem v duši se připravila na vpád party rozjívených klaunů. Výkřiky, šprýmy a žerty měly zvesela zakončit představení.

Zvuky, které očekávala, že uslyší z manéže, se zčistajasna ozvaly za jejími zády. Překvapilo ji to. Že by změnili číslo? Už když se otáčela směrem ke vchodu, došlo jí, že něco není v pořádku. Žádné veselé halekání. Žádné žertíky a smích. Místo toho výkřiky plné vášnivého zaujetí.

Do cirkusu vtrhla asi desítka mladíků s trikolorou uvázanou v pase. „Ať žije Itálie! Svobodný Řím! Řím hlavním městem!“ provolávali. Vyhodili do vzduchu letáky a bleskurychle se vytratili, než je mohli četníci, kteří dohlíželi na představení, zastavit. „Svobodný Řím! Řím hlavním městem!“ ozývalo se zvenčí.

„Co to znamená svobodný Řím?“ vyzvídala Marta na Melovi, zaskočená nečekanou vložkou.

„Římu vládne papež a Italové chtějí, aby patřil jim.“

„A co tomu říkáš ty?“

„Já na to kašlu.“

Jenže Martě se zdálo, že zahlédla v jeho očích záblesk světla. Když přemýšlela o mladících, kteří vtrhli do cirkusu, uvědomila si, že i jim zářily oči. Přímo plály. Ačkoliv neuměla číst, zvedla jeden z letáků.

Venku se rozloučila s Melem a rozhozená přemírou emocí zamířila k moři. Potřebovala být sama. Setřást ze sebe letargii, která ji doposud svazovala. Snad chtěla zjistit, jak by se mohl odvíjet její skutečný život.

Zula se a zabořila chodidla do studeného, vlhkého písku. Půlměsíc na obloze lehounce osvětloval drobné vlnky, které se převalovaly na břeh. Dlouho je sledovala jako očarovaná. Jako by smývaly poslední skvrny jejího bývalého života. Zamířila k pobřeží s tmavším, tvrdším pískem. Sklonila se a načrtla do něj nahodilé znaky. Neuměla psát, ale představovala si, že tvoří jméno. Stejně ho neznala, své pravé jméno.

Couvla o krok. Slaná voda přikryla obrazce, a když ustoupila, nezůstala po nich ani stopa. Marta popošla blíž a čekala na další vlnu. Ledová voda jí smočila chodidla až po kotníky.

Netušila, kdo je. Naštěstí věděla, odkud má začít. „Křtím tě, Marto,“ pronesla slavnostně.

Voda se stáhla a zase se vrátila. „A svěřuju tě tvýmu otci Melovi, starýmu koňákovi.“

Téměř bezděky sevřela v ruce leták. „Svobodný Řím…,“ zašeptala.

Nevadilo jí, že mu nerozumí. Neuměla číst, ale byla si jistá, že ten list papíru je ideál. A představila si, že ti mladíci tvoří něco jako rodinu.

7

březen 1870

Italské království (Nibbia, část Novary)

Ž ivot v nádherné vile, která se měla stát jeho domovem, neprobíhal tak, jak si Pietro představoval.

„Jsi inteligentní, koníku,“ spustila hned první ráno hraběnka. Seděla v křesle čalouněném starorůžovým sametem ve svém soukromém salonku.

Pietro stál před ní. Nevyzvala ho, aby se posadil.

Mlčky ho přejela pohledem. „Spoléhám na to, že pochopíš, co ti řeknu. Dám ti dvě rady. Snaž se učit rychle. A nepřekračuj hranice. Nikdy.“ Maličko pohnula bělostnýma rukama s dlouhými prsty. „Víš proč? K tvým slabinám patří, že se z tebe může opět stát devatenáct, lomeno tři.“

Výhružka ho zasáhla jako závan prudkého, ledového větru, jaký dokáže urvat křídla právě vyklubanému motýlu. Zatajil se mu dech.

S uspokojením si prohlížela jeho modrý námořnický obleček. „Především se nesmějí opakovat dnešní projevy neomalenosti. Anita má na ruce stopy po tvých zubech.“

„Chtěla mi stáhnout spodky!“

„A co má být? Co je na tom divného?“

„Je to ženská!“

„A – co – má – být?“ slabikovala bez zaváhání hraběnka.

„Nechci, aby mi pinďoura okukovala ženská!“ Zrudl a zavrtěl hlavou, až mu neposedná kadeř spadla do čela.

Poprvé od jeho příchodu do salonku se usmála. „Ujišťuji tě, že až budeš starší, svůj názor přehodnotíš, koníku… Jestli to přispěje k tomu, aby ses nechoval jako hulvát, buď v klidu, Anita nemá o tvou chloubu naprosto žádný zájem.“

„Je to žena!“

„Ne, hlupáku.“ Hlas zněl opět drsně.

Označení hlupák udeřilo Pietra do tváře jako políček, i když si vyslechl mnohem horší nadávky, a zabolelo ho víc než švihnutí rákoskou.

„Služka. Přesně řečeno, tvoje vychovatelka. Bez zaváhání ti utře zadek holýma rukama.“

„Proč…?“ vykoktal ze sebe.

„Patří to k jejím povinnostem.“ Hraběnčin výraz připomínal nevyzpytatelnou masku. Pietro sklopil zrak na měkký koberec. „Podívej se na mě.“

Neochotně zvedl hlavu. Měl pocit, že by ho mohla prstem přelomit vejpůl. Šel z ní strach.

„Tvou povinností je dostát úloze, pro niž jsme tě vybrali. Dělat čest příjmení, které poneseš.“ Ve fialkových očích se zračila síla a odhodlání. „Vyjádřila jsem se jasně?“

Vyplašený Pietro polkl a bojoval s pokušením znovu sklopit zrak. „Ano, paní hraběnko.“ Nic neodpovídalo jeho představám. Člověk se nestane součástí rodiny jen tak, lusknutím prstů. Především když význam toho slova vlastně nezná.

„Výborně. Teď běž do stájí. Požádej Parida, aby ti ukázal koně vhodné pro tvou výšku. Jednoho si vyber. Bude tvůj. Musíš ho vycvičit, aby tě následoval třeba do pekla.“ Na rtech se jí objevil náznak úsměvu. Měla sto chutí mu prozradit, že přesně totéž hodlá provést s ním. Ale mlčela.

Zíral na ni celý zkoprnělý. Měl z ní strach, jaký v něm nedokázal vzbudit ani žádný učitel, ani rákoska. A přesto v sobě skrývala něco – neuměl to vyjádřit slovy – co se mu líbilo. Jako by za jejím nedobytným krunýřem vycítil závan vlídnosti. Absurdní představa.

„Ulítly ti včely?“ utrousila. „Běž!“

Probral se a zamířil ke dveřím. „Ještě něco…“

Otočil se a zadíval se na ni. Uvědomil si, že touží po pár povzbudivých slovech, gestu náklonnosti.

„Vím, jak se cítíš,“ zašeptala.

Sešel po mramorových schodech pokrytých měkkým běhounem a zamířil do haly. Majordom ho pozdravil uctivým kývnutím hlavy a otevřel mu dveře.

Bránu, která vedla do nového světa. Nepředstavitelného. Bez hranic. Když jí procházel, uvědomil si, že od něho hraběnka žádá vysokou cenu. Aby nebyl sám sebou. Aby se změnil v někoho jiného. Bůhví jestli to dokáže. Zmocnila se ho panika a sevřela mu hrdlo. Zaplavila ho úzkost, že selže. Pronikla do morku kostí, stočila se jako had a otrávila mu duši.

Prý ví, jak se cítí. Nemyslitelné. Jak by mohla znát jeho rozpoložení, tušení, že se ocitl na nesprávném místě. Narodila se bohatá a urozená. Nemusela se proměnit v někoho jiného. Prostě se ho snažila uchlácholit krásnými, prázdnými slovíčky.

Valilo se to na něho od rána. Anita, vychovatelka, hubená, sukovitá ženština, ho vydrhla a oblékla jako nemluvně – protože, jak mu vysvětlila, panstvo se myje víc než chudáci. Přesvědčená, že ji neslyší, zašeptala druhé služce: Co to naši milostpaní napadlo? Z brambory růže nevykvete. A někdo, koho pohodili u nalezince, se předělat nedá. Nejspíš dítě kurvy a ožraly. Zkažená krev. Máma možná měla syfla. No… prase, aby panstvu rozumělo.

S tímto cejchem těžkým jak balvan předstoupil před hraběnku. Jako poražený. Mají pravdu, nikdy to nedokážu.

Ve stáji zamířil za Paridem.

„Moc vám to sluší, mladý pane,“ usoudil kočí.

Skoro ho neslyšel. „Paní hraběnka mi řekla, že budu mít koně.“

„Ano. Čekal jsem vás.“

Jeden z hřebců zaržál a odhalil dlouhé, žluté zuby. „Koušou?“ vyhrkl Pietro, najednou vyděšený představou, že s nimi bude mít co do činění.

„Málokdy. Ale stává se to. Tady ve vile pracuje zohavená služtička. Kůň jí uhryzl půl tváře.“

Pietro couvl a postavil se za hřebce. Paride ho nesmlouvavě odstrčil. „Promiňte, mladý pane, skutečnou hrozbou jsou kopyta. Koňské kopnutí vás může usmrtit. A bohužel zvířata vycítí, když z nich má někdo nahnáno.“

„Možná… mě nezajímají.“

„To paní hraběnka nikdy nedovolí,“ zasmál se Paride. „Je to mimořádná amazonka. Muži se s ní nemůžou měřit. Bude lepší učitelka než já.“ Zatvářil se vážně a nadmul hruď. „A to vám říká někdo, kdo ví o koních vše.“ Pokrčil rameny. „Její Milost… jako by promlouvala jejich řečí,“ dodal s obdivem.

„Vyber mi nějakýho klidnýho,“ poprosil znepokojený Pietro.

„Co se vám ani trochu nepodobá?“ žertoval kočí. Dovedl ho k osedlanému a okšírovanému grošákovi. „Připravil jsem Lapa. Rozumný kůň.“

Pietra úplně opanoval strach a svíral mu srdce. Tíha na bedrech ho přikovala k zemi. „Jestli se nenaučím jezdit na koni, pošle mě hraběnka zpátky do sirotčince?“

„Vy to zvládnete.“ Paride se vlídně usmál.

„Neodpověděl jsi na mou otázku.“

„Snažte se, mladý pane, a všechno dobře dopadne.“

Pietro se rozhlédl. Dokonce i ve stáji to tady vypadá lépe než v sirotčinci. „Nechci se tam vrátit…,“ zamumlal a vyhoupl se Lapovi do sedla.

Hraběnka ho z okna zahlédla, jak sedí na grošákovi, strnulý, jako by spolkl pravítko. Paride přidržoval otěže a koně vedl. Znalkyni jako ona ihned došlo, že z toho vysokého, hubeného chlapce se dobrý jezdec nestane. S tím se musí člověk narodit. Má jiné přednosti. Pro ně si ho vybrala. Světlo v jeho očích prozrazovalo, že se nepřízní osudu nenechal srazit na kolena jako sirotci, které viděla před ním. Navíc jí připomínal jistou dívenku z dávné minulosti…

S úsměvem na tváři odstoupila od okna a zamířila do manželovy pracovny.

Po návštěvě ministra Minghettiho se Ippolito uzavřel do sebe. Stočil se do klubka jako ježek. Poprvé za trvání jejich manželství se jí nepodařilo jeho krunýřem proniknout. Nevěstilo to nic dobrého.

Našla ho skloněného nad dokumenty. Věděla, o co jde. Prohlédla si je v jeho nepřítomnosti. Kupní smlouvy na veškerý jejich majetek. Vedle, načrtnutý tužkou, přibližný odhad hodnoty jednotlivých pozemků. Na dalším listu všechny cifry pod sebou v dlouhém sloupci. Poslední číslici podtrhl Ippolito vodorovnou čárou. Pod ni napsal neuvěřitelnou částku. Miliony. Hotové bohatství. Celková suma ji ohromila. Snad teprve nyní si uvědomila, o jak obrovský majetek jde.

Ippolito nezdědil jmění po urozených předcích. Zasloužila se o ně píle a pot dvou rolníků, jeho prarodičů. Chytřejších než druzí. Možná měli větší štěstí. Určitě projevili větší bezohlednost. Neznala do podrobností všechny transakce, nejdřív šlo podle všeho o hypotéky na to málo, co vlastnili, a o sázky na budoucí úrodu. Následující akvizice asi nebyly bez poskvrnky, v krátkém časovém období se jich nakupilo až příliš. Dědeček nejspíš využil momentálních potíží někoho jiného. Možná se neštítil přehnaného nátlaku. Spekuloval s cenou rýže, kdy ji jeden rok snížil tak, že jiné podniky přivedl ke krachu. Mohlo za tím být cokoliv. S jistotou znala jen začátek, o tom jí manžel vyprávěl. Že prarodiče měli ve stáří stejné problémy jako všichni rolníci. Revma a kosti deformované stojatou vodou na rýžovištích, kterou se brodili celé hodiny, zničená záda od věčného ohýbání. Bohatství, které vytvořili, je neochránilo.

Ippolitova otce ano, jemu, bohatému statkáři s rozsáhlými pozemky, se revma vyhnulo. Majetek, který dědeček vydupal ze země, zdvojnásobil. Za neustálé pachtění a námahu ovšem taky zaplatil vysokou cenu. Jednoho dne mu puklo srdce. Nemoc podnikatelů. Vše zdědil opatrný Ippolito. Rozhodně nebyl ze stejného těsta jako dědeček a otec.

Skloněný nad papíry si nevšiml manželčina příchodu, dokud na něho nepromluvila.

„Proč dlužíš mzdu služebnictvu?“ vypálila na něho bez okolků. „Nemáme snad peníze?“

Úplně nadskočil, tak ho pohltily pochmurné myšlenky. „Máme…“ Zašermoval rukama. „Tedy budeme mít… až vyřeším jistou choulostivou záležitost…“

„Souvisí to s návštěvou ministra Minghettiho a Italským královstvím?“

„Silvie… poslyš…,“ začal blekotat.

„Takže… ano,“ zarazila ho s obvyklou přímostí, která si nepotrpěla na vytáčky. „Tvá milovaná Itálie tě tlačí do kouta.“

Zavrtěl hlavou a povzdechl si. „Silvie, ty víš, že jsem byl ochotný bojovat, dokonce i zemřít. Dozvěděl jsem se, že nepotřebují, no… prostě nejsem voják a… taky prý bych byl armádě… nanic… a že můžu vlasti posloužit i jinak…“ Oči se mu leskly. Ne dojetím, spíš horečkou. „Přál jsem si uskutečnit tátův a dědův sen… vyrostl jsem na jejich vyprávění o sjednocené Itálii… a chtěl jsem přispět…“

„A přišel jsi na jediné, darovat jí truhlu zlata, když nemůžeš vzít do ruky pušku, že?“ Sežehla ho hněvivým pohledem.

„Ano. Minghetti mi řekl, že to není o nic méně šlechetné…“

„Co ten ví o šlechetnosti!“ vybuchla. „On, voják, vyzval na souboj Rattazziho, skrčka, který si bez brýlí nevidí ani na špičku nosu. Dokonce volil zbraň. Šavli! Aby ho ponížil. Ve Francii jím pohrdají!“

„Francouzi mají pro souboje vlastní pravidla…“

„No dobře. Co od tebe Minghetti chtěl?“

„Podepsal jsem smlouvu…“ Mluvil potichu, skoro šeptal. Podal jí nějaké papíry.

Podrobně je zkoumala. „Článek tři, odstavec B. V případě, že v termínu stanoveném pro úhradu nebude níže podepsaný Ippolito Odìn disponovat dostatečnou hotovostí, souhlasí s tím, že postoupí Jeho Veličenstvu Viktoru Emanuelu část svého majetku nezbytnou pro zajištění sumy, kterou přislíbil, a to prodejem tohoto majetku…,“ přečetla ledovým hlasem. Položila smlouvu na stůl a zadívala se na manžela, bledého jako stěna. „Vida, chtěl jsi za Itálii položit život a teď si ho vezme. Připraví tě o majetek, je to tak?“

„Máme za sebou dva hrozné roky… investoval jsem veškeré peníze do obchodů, které nedopadly dobře… a úroda…“

„Jsi na mizině.“ Nic jiného se říct nedalo.

„Jsme na mizině,“ upřesnil.

„Mně na tom nesejde… nedělám si starosti, Ippolito.“ Hlas jí zvroucněl. „Dobře víš, že jsem si tě nevzala pro peníze.“

„Co budeme dělat?“ Byl rozrušený na nejvyšší míru. „Chtěl jsem se vyrovnat dědovi a tátovi… vytvořili říši z ničeho, a já… já…“

„Naštěstí nejsi jako oni!“ vybuchla. „Rdousili lidi v potížích, aby dostali, co si zamanuli. Ty naopak pomáháš potřebným. Jsi lepší než oni!“ Objala ho. „A já jsem na tebe hrdá!“

„Silvie…“ Ippolitovy oči zalily slzy. „Nerozumíš…“

„Čemu?“

„Jsme na mizině!“ vykřikl a vymanil se z jejího objetí.

„No a?“

Najednou připomínal dítě. „No a… bojím se.“

Nespustila z něho oči. Jen si připomněla, co jí bylo vždy jasné. Její muž je hodný člověk. Příjemný. Proto si ho vzala. Ovšem slaboch.

„Všechno dobře dopadne.“ Hlas zněl něžně. Vzala ho za ruku. Byla chladná. „Zase se zvedneme. Budu vždy stát po tvém boku.“

Přikývl. V očích však měl prázdnotu. A kromě ní i strach.

„Pomůžu ti. Společně to zvládneme.“

Ippolito se usmál. Nepřítomně. Noční můra ho opět pohltila. Sklonil hlavu, začal listovat papíry a zapisovat čísla.

Ještě chvíli ho pozorovala a potom zamířila ke dveřím. Nevšimla si, že mu sjela po tváři slza a dopadla na papír, který měl před sebou. Rozpila inkoust jeho selhání a vytvořila velkou kaňku. Černou. Jako jeho představa budoucnosti.

Blížil se soumrak a na hraběnku stále více doléhala tíseň. Strachovala se o manžela a nevěděla, jak mu pomoct. Nechává se vláčet událostmi a nemá sílu jim vzdorovat. A odmítá se opřít o ni, i když by ho celou váhou své osobnosti podpořila. Se sevřeným hrdlem sešla do kuchyně. Do nejmenších detailů tam prostřeli stůl, aby se Pietro, sedící rovně jako pravítko, naučil, jak správně stolovat.

„Můžete servírovat!“ tleskla.

Objevil se komorník s mísou na polévku. „Vývar,“ oznámil.

Přikývla, myšlenkami stále mimo. Nalil dvě sběračky do misky ze sèvreského porcelánu.

Pietro vzal stříbrnou lžíci, lesklou jak zrcadlo. Nabral polévku a nesl ji k ústům. Jenže se mu nervozitou klepala ruka a pobryndal se.

„Znovu,“ nařídila.

Cítil na sobě pohledy služebnictva. Nesnášejí ho. A neušlo mu, v jakém je hraběnka rozpoložení. Znovu nabral trochu vývaru a ruka se mu opět zachvěla. Lžíce zůstala chvíli trčet ve vzduchu, nato ji zlostně odhodil do misky, až naštípl okraj.

„Nezvládnu to! Pro vás je to hračka. Vyrostla jste mezi porcelánem, já v sirotčinci mezi štěnicemi a ranami rákoskou. Co vy o tom vůbec víte? Nedokážu to!“

„Snaž se,“ utrousila chladně.

„Já se snažím.“

„Tak přidej.“ Vzala ho za bradu a zvedla mu hlavu, aby se jí díval do očí. „Neschovávej se za patetické výmluvy. Musíš v sobě najít sílu, jinak se vrátíš mezi zkrachovance do sirotčince.“ Reagovala prudce, až ji to samotnou překvapilo. Došlo jí, že nemíří na něho, že vše pramení z nevole, kterou v sobě celý den dusí. Nelibosti, že tak jasně odhalila manželovu slabost. I zklamání z bezmocnosti. Jenže ji ovládl vztek. „Skliď ze stolu!“ nařídila komorníkovi. „Mladý pán pro dnešek s jídlem končí.“ Obrátila se na kuchařku. „Ani kůrku chleba, jinak máš výpověď.“ Rázně vypochodovala z místnosti.

Zavládlo naprosté ticho. Pietro zrudl a sklopil hlavu. Styděl se. Měl strach. Snažil se potlačit pláč.

Dovnitř vešel Paride. „Co se stalo?“ vyhrkl při pohledu na strnulého chlapce.

„Pěkně to zpackal, trouba,“ ozvala se kuchařka. V hlase měla tak kyselý tón, že by se z něj srazila majonéza. „Uličník nevychovaný, měl by se vrátit, odkud přitáhl. Osud, který ho potkal… si nezaslouží.“

Všichni přítomní přikývli. Projev bezdůvodné zášti, jakou lidé pociťují vůči těm, na které se usmála Štěstěna.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Všechny touhy vedou do Říma.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.