Sára Vůchová

ZLATÁ ZNAČÍ OSUD

ZLATÁ ZNAČÍ OSUD

Copyright © Sára Vůchová, 2021

Illustration and cover design © Sára Vůchová, 2021

All rights reserved

ISBN 978-80-242-7690-8

Věnováno rodičům,

kteří musí žít s tím, že jejich dcera má divnou fantazii.

Věnováno Lucce,

která tomuhle příběhu obětovala velkou část

svých mozkových buněk.

Věnováno Wattpad komunitě,

i když mě pořád trochu mrzí,

že jsem tam nikdy nedostala žádný opravdový hejt.

1

Skrz koruny stromů proniká jen několik slabých paprsků měsíčního světla. I přesto vidím zcela jasně. Jako by okolní těžká tma před každým mým krokem ustupovala.

Les je tichý. Žádné praskání větviček, tlukot křídel nočního dravce ani šelest větru. Nic. Na tomto místě je vše mrtvé.

Znám to tady. Znám zbytky toho, co kdysi dávno tvořilo zdi domů, střepy, jež bývaly podlahou. To, co je nyní pohlceno mechem a fialovým vřesem, nemilosrdně zadušeno temným lesem.

Procházím mezi troskami. Mé kroky jsou tiché, slyším pouze svůj vlastní dech.

Sehnu se a prsty odhrnu vrstvu vlhké, studené půdy. Pod ní se skrývají hluboké rýhy. Kamenná podlaha zůstala téměř neporušená a kruh vyrytý do jejího povrchu je jasně patrný. Je až nepřirozeně pravidelný a budí dojem, že jej stvořilo něco většího a mocnějšího, než jsou lidské ruce. Uvnitř jsou rozeznatelné další, menší kruhy.

Mou pozornost však upoutá něco jiného – osm kamenů pravidelně rozmístěných po linii vnějšího kruhu, zářících jasným stříbrným světlem. Nevím, co je jeho zdrojem, ale když se dotknu teplého povrchu jednoho z kamenů, energie pulzující pod ním ve mně vzbudí dojem, že cítím tep živoucího srdce.

Za mými zády se ozve tichý šelest. Otočím se. Tma i mlha každým okamžikem houstnou, postupně se kolem mě uzavírají a pohlcují mě, až nakonec, s rukou napřaženou, sotva dohlédnu na konečky vlastních prstů.

Pohled rudě žhnoucích očí však protne i tuto zdánlivě neproniknutelnou clonu jako střela.

Sledují mě ze vzdálenosti několika metrů. Jako když si šelma prohlíží svou kořist. Připravena k útoku, zabít.

Chci se zvednout, utéct, ale nohy mám příliš těžké, než abych jimi dokázala pohnout. Jsem zcela ochromená strachem, připoutána k zemi neviditelným, nehmatatelným řetězem.

Strnule zírám vpřed. Duhovky toho stvoření by se stěží daly přirovnat k lidským. Jsou zvířecí a divoké a jejich zář je podobně intenzivní a nadpozemská jako zář oněch kamenů v zemi. Na rozdíl od nich však není čistá a bílá. Je sytě rudá, jako němý příslib nebezpečí.

Dolehne ke mně ostrý sykot. V měsíčním svitu se zalesknou ostré zuby.

Pokusím se zakřičet, ale okolní ticho se zdá být příliš hlasité a těžké. Plní mé hrdlo jako hustá tekutina, dusí mě a tlumí každou hlásku, jež by chtěla opustit má ústa.

Sykot sílí.

Zavřu oči. V duchu odpočítávám. Čekám na okamžik, kdy se to po mně vrhne.

Tři.

Spíš to stvoření cítím, než slyším. Blíží se, tiše jako kočka.

Dva.

Syčení se ozve těsně vedle mého ucha. Se zpožděním si uvědomím, že mi kůži na krku ovanul poryv horkého dechu.

Semknu víčka pevněji a v duchu se připravuji na úder.

Jedna…

Vytrhnu se ze spárů spánku tak rychle, že mi v uších ještě zní ozvěna vlastního výkřiku. Prudce se posadím, lapám po dechu a prsty si sevřu hrdlo – přesně v místě, kde se do něj zanořily ostré tesáky.

Oči se mi úlevou samovolně zavřou. Jsem celá.

Klesnu zpět do přikrývek. Možná bych si na to už měla zvyknout – po všech těch týdnech, během kterých se mi stal klidný spánek vzácností, by mě tyhle noční můry už neměly tolik překvapovat.

Vlastně ani nejsou děsivé samy o sobě. Děsivé je hlavně to, jak jsou živé. No a pak taky ten konec.

Z náhlého popudu se zvednu a přiskočím k otevřenému oknu, abych jej zavřela. Ani nevím, čeho se bojím, ale z nějakého důvodu se mi při zvuku cvaknutí kliky hluboce uleví.

Rozechvěle vydechnu a prsty jedné ruky si mimoděk přejedu po rozpálené kůži na krku, kde navzdory hranicím mezi realitou a snem stále cítím stopy po ostrých zubech. Až se zdá, že je ta bolest opravdová a ne pouze v mojí hlavě.

Celé je to až příliš opravdové. Sice nejsem expert na sny, ale i tak je mi jasné, že tohle prostě není normální. Jenže co s tím mám dělat?

Kolikrát mě napadlo zkusit to místo ze snu najít. Zjistit, kde se nachází nebo co s ním mám společného, proč je mi povědomé. Ve skrytu duše totiž vím, že existuje a že jsem tam už někdy byla. Jsem si jistá, že mám tu vzpomínku v hlavě, ale z nějakého důvodu se k ní nemohu dostat. Jako když chcete něco říct, ale zapomenete to správné slovo – víte, že ho znáte, máte jej na jazyku, zní vám v hlavě, ale i přesto se vám plně nevybavuje.

Tohle je stejné. Ta vzpomínka je prostě uvězněná kdesi hluboko v mé mysli, míhá se za neprůhledným sklem a já nemohu rozeznat víc než její obrys.

Jenže na nějaké skutečné hledání nemám odvahu. Nevím, jaký význam ty sny mají, a to mě děsí. Dokonce ještě víc než drápy, co mi drásají hrdlo.

Zběžně upravím záclony a zamířím do kuchyně. Pálení v krku začíná být totiž skoro nesnesitelné, a když jej zchladím několika doušky ledové vody, blaženě přivřu oči.

Nějakou chvíli stojím opřena o kuchyňskou linku a přemýšlím. Stejně jako každou noc mi ten sen vrtá hlavou. Často mě myšlenky na něj neopouští ani v práci či ve škole, pronásledují mě celým dnem a tiše útočí pokaždé, když má pozornost třeba jen trochu poleví.

Pohlédnu ke stolu, na kterém od večera leží můj notebook.

Možná bych to měla zkusit.

Ale možná taky ne.

Zatřepu hlavou a znovu si loknu vody. Dosud jsem se sama sobě vždycky na něco vymluvila a pátrání neustále odsouvala. A hned z několika důvodů na tom nehodlám nic měnit. Jakmile tedy odložím prázdnou sklenici do dřezu, zamířím zpět do ložnice. Na nějaké zdlouhavé brouzdání internetem mě stejně příliš zebou nohy.

Náhle se však zarazím. Je odhrnutá záclona.

Já ji takhle přeci nenechala. Nebo ano…?

„A kdo jinej asi?“ obořím se sama na sebe polohlasně a přistoupím k oknu, abych ji upravila. „Jo, jasný, Cartridgeová, ty noční můry ti lezou na mozek, ale zkus nebejt paranoidní…“

Na několik okamžiků se zahledím ven. Dorůstající měsíc ozařuje střechy Kirksby tak jasně, až se zdá, že začíná svítat.

Posadím se na postel a rozsvítím displej mobilu ležícího na nočním stolku. Nejsou ani dvě hodiny po půlnoci.

V duchu se zatetelím radostí při pomyšlení, že s nadcházejícím víkendem mohu ještě několik hodin nerušeně spát a dopřát si po vyčerpávajícím pracovním týdnu zasloužený odpočinek. Odložím mobil a natáhnu se za sebe s úmyslem vklouznout zpět pod teplou deku…

Jenže ta se v momentě, kdy si ji chci přetáhnout přes nohy, zasekne.

Ztuhnu.

Něco ji tíží. Něco velkého. Nebo někdo velký.

Na temeni hlavy ucítím závan tepla.

Dech.

Oči se mi na několik vteřin samovolně zavřou, zatímco se v duchu horečnatě snažím všechno si to v hlavě srovnat.

Přímo za mnou někdo je. V mém bytě. V mém malém bytě na samém okraji města. Ve čtvrtým patře, sakra!

Není to jen moje fantazie. Teď, když se na něj soustředím, cítím, jak se matrace pod jeho vahou prohýbá. Jak moc mi je blízko.

Zatnu prsty do deky. Jako by mi začaly kolabovat plíce. Pohledem těkám sem a tam ve snaze najít něco, co by mě mohlo zachránit. Cokoliv.

Křišťálové těžítko na stole. Dělí mě od něj sotva dva metry. To jsou tři kroky. Jedna vteřina, pokud budu rychlá.

Mám tolik času…?

Posunu chodidla tak, abych se mohla co nejrychleji vymrštit kupředu. Nedýchám. Soustředím se jen na prostor mezi mnou a stolem.

Každý sval mého těla se napne. Mozek vyšle signál.

Ovinou se kolem mě silné paže. Nestihnu včas zareagovat a vysmýknout se, pevně mě sevřou a strhnou zpět dřív, než si vůbec stačím uvědomit, co se děje.

Teplá dlaň mi překryje ústa přesně ve chvíli, kdy se pokusím z plna hrdla zakřičet.

„Ššš,“ ozve se mi u ucha. Je to jen šepot, ale já i tak poznám, že patří muži.

Polije mě ledový pot. Mé ruce automaticky vystřelí vzhůru a pokusí se uvolnit sevření, v němž jsem se ocitla.

Marně.

„Nejsem tu proto, abych ti ublížil.“ Jeho hluboký hlas přehluší zoufalé zvuky vycházející z hlubin mého hrdla. „Kdybych tě chtěl zabít, už dávno bych to udělal.“

Tlak prstů mě přinutí zvrátit hlavu dozadu a já pevně zavřu oči. „Sama jsi mi k tomu dala už tolik příležitostí…“

Cítím vlastní srdce v každé části svého těla – v krku, uších, břiše, chodidlech. Buší rychle, hlasitě. I on to musí slyšet.

„Ale jestli budeš dělat problémy,“ pokračuje, aniž by zvýšil hlas, „mohl bych si to rozmyslet, a věř mi, že to by pro tebe neznamenalo nic dobrýho.“

Špička jeho nosu se mi otře o holou kůži na krku. „Takže bejt tebou, fakt si rozmyslím, jestli chci dělat hlouposti.“

Po tvářích mi steče několik slz a zůstanou uvězněné někde mezi mou kůží a tou jeho.

„Pustím tě,“ sykne mi do ucha znenadání a povolí sevření kolem mých čelistí, „ale zůstaneš hezky potichu sedět, jasný? Žádný ječení, vrhání se z okna… Házení těžítek, když už jsme u toho.“

O tvář se mi zlehka otře měkké bříško palce. „Stejně bude nakonec po mým…“

Přála bych si odvést svou pozornost od toho, jak odporně blízko mi je.

„Jediná otázka je, jak moc tě to bude bolet.“ Jeho stisk se postupně uvolňuje, až se mě nakonec jen sotva dotýká. „Což si myslím, že je celkem fér nechat přímo na tobě…“

Ucuknu, jakmile mi to jeho ruce umožní, ale zůstanu sedět. Svaly se mi chvějí nutkáním vystartovat vpřed, dostat se z jeho dosahu…

Jenže strach mi to nedovoluje.

„Hodná holka,“ ozve se spokojené zavrnění. Skoro slyším, jak se škodolibě usmívá.

Pomalu vydechnu, abych se uklidnila, a očima opět vyhledám kulaté těžítko. Kdybych na něj jen dosáhla……

„Čeho se tak bojíš?“ zeptá se a prsty si začne ledabyle pohrávat s pramínkem mých vlasů. „Že ti ublížím?“

„Co po mně chceš?“ vypadne ze mě. Hlas mám tak moc roztřesený, až mi připadá cizí.

„Já?“

Ne, povídám si tady s tím těžítkem, co bych ti tak ráda rozbila o hlavu.

„Abych byl upřímnej,“ řekne po několika vteřinách rozmýšlení, „taky nejsem z týhle návštěvy úplně odvázanej…“

„Tak vypadni.“

„… ale nakonec to není tak hrozný. Vlastně se celkem bavím.“ Odmlčí se. „Teda, když pominu to okno. To celkem bolelo.“

Neodpovím. Jen pohledem dál hypnotizuji křišťálovou kouli a přemýšlím o způsobech, jak bych se k ní byla schopna dostatečně rychle dostat a mrštit mu ji do ksichtu.

„Čím je pro tebe to těžítko tak zajímavý?“

„Je celkem těžký.“ Krásně by se vyjímalo ve tvém očním důlku.

Matrace se pohne, jak se naklonil vpřed a zadíval se mi přes rameno. Jeho hruď se mi přitiskne k zádům a zaleje mě horkem, ale mně po celém těle přesto naběhne husí kůže.

„Jak rychle jsi schopná ho popadnout a hodit ho po mně?“ otřou se mi náhle jeho rty o ucho a já sebou trhnu.

„No tak, vím, že to chceš,“ zamumlá hlasem, který z celé téhle situace najednou nedělá nic než pouhý pokus o flirt. „Dělej, zkus to.“

Podél páteře mě nepříjemně zamrazí. Pokud chce, abych po něm to těžítko hodila…

… co má v plánu?

Znovu stočím pohled k oknu. Tělo za mnou nehybně sedí, s jednou rukou zlehka opřenou o mé levé rameno a s pramínkem mých vlasů mezi prsty té druhé.

Ústy sklouzne níž, k místu, kde mi pod kůží zběsile pulzuje tepna. Nevidím jeho obličej, ale cítím, že se usmívá.

Zatnu zuby.

Chce těžítko v lebce? Má to mít.

Vymrštím se tak rychle, až se z mého okolí stane jen rozmazaná šmouha. Celé to trvá pouhou vteřinu – moment, kdy křišťál pevně uchopím v dlani, pohyb, kterým se otočím k němu.

Dál sedí na mé posteli a s hlavou nakloněnou na stranu mě upřeně pozoruje. Jeho oči ve tmě září jasným zlatým světlem, stejně jako malý předmět zasazený v obojku na jeho krku.

Couvnu a pevně stisknu těžkou kouli mezi prsty, připravena ji po něm při sebemenším náznaku pohybu mrštit. On se na mě ale jen přiblble usmívá.

„Co jsi zač?“ zeptám se. Hlas mě při pohledu do těch nelidsky svítících očí opouští stejně jako jistota v napřažené ruce.

Pořád sním, pomyslím si a zoufale si přitom přeji, aby to byla pravda. Ty oči v tom snu, to nemůže být náhoda, jen se mi to zdá, jen se mi to zdá…

Přisune se blíž k okraji postele, přičemž se mu neuspořádané pramínky blonďatých vlasů svezou níž do čela.

Výhružně zvednu ruku výš. „Co. Jsi. Zač?“

Pobaveně si mě měří. „Najednou nemáš odvahu?“

Sevřu těžítko pevněji.

Zvedne jeden koutek úst v křivém, drzém úšklebku.

„Dělej,“ vybídne mě a pohled mu soustředěním náhle potemní. „Hoď ji.“

Poleje mě horko a chlad zároveň, když se na posteli přikrčí. Sleduje mě jako šelma, přesně jako to cosi v mých snech.

Každý sval mého těla se napne, když se mohutně rozpřáhnu. Je to reflex, nad kterým nemám kontrolu – jediné, co si má mysl totiž stačila plně uvědomit, byl okamžik, kdy se proti mně jeho tělo zničehonic vymrštilo. Už skoro cítím, jak mi křišťálová koule prokluzuje mezi prsty, jak její váha opouští sevření mé dlaně…

Okolní tmu prořízne ostrý záblesk zlatého světla. Kolem zápěstí se mi utáhnou dlouhé prsty a mrštné tělo mě přirazí ke stěně.

Místností se rozlehne zvuk tříštěného skla – a mně se do masa zaseknou ostré drápy.

2

„Měla bys bejt opatrnější,“ zazní mi u ucha hluboký hlas. Cítím horko sálající z těla, jež se ke mně tiskne. Drtivý stisk kolem zápěstí, horké stopy, které na mě zanechávají ostré drápy…

Drápy.

Příliš se bojím otevřít oči.

„Pro začátek se třeba naučit zavírat okno. Není nic těžkýho se sem dostat.“

Nic těžkýho? Do čtvrtýho patra?!

Hořce zalituji, že jsem po něm to těžítko nehodila hned.

„A řekl bych, že tam venku běhá někdo, kdo by toho mohl chtít využít. A ne zrovna z dobrých důvodů.“

Fakt tohle slyším z úst někoho, kdo mě právě drápy špendlí ke zdi, uprostřed noci a v mém vlastním bytě, do kterého vlezl oknem?

„Já opravdu nejsem ten, koho by ses měla bát,“ pokračuje. „I když ti ten strach celkem sluší…“

„Co po mně chceš?“

„Jen abys šla se mnou,“ odvětí a já z hravého tónu jeho hlasu poznám, že si situaci užívá. „A varuju tě, fakt nejsem zvyklej prosit.“

„Mohl bys prosit na kolenou a nešla bych s tebou nikam.“

Hrudníkem mu zavibruje tichý smích. „To by bylo celkem trapný pro nás oba, nemyslíš?“

Mlčím. Stále se nemám k tomu otevřít oči.

„No tak, maličká, nehraj si na drsnou, stejně vím, že se bojíš,“ zamumlá a skloní se ke mně. „Cítím to.“

Na tváři mě zašimrají jeho vlasy – nebo aspoň doufám, že jsou to vlasy. „Cítím tvůj strach.“

Ráda bych ten úšklebek, který si v jeho obličeji představuji, smázla nějakou sarkastickou poznámkou, ale zatímco jindy můj mozek odmítá sklapnout, nyní je v mé hlavě naprosté ticho. Odmítám však dát blonďákovu tvrzení jen tak za pravdu, takže se zmůžu aspoň na tvrdošíjné zavrtění hlavou.

„Ne?“

Dál mlčím, ale své gesto zopakuji.

„Vážně?“ protáhne posměšně. „Tak se na mě podívej.“

Mé myšlenky se rázem obrátí k drápům, jejichž ostří stále cítím na své kůži. Ke vzpomínce na nelidsky zářící oči a způsob, jakým se po mně vrhl.

Nemám ponětí, co je zač, ale vím celkem jistě, že ho vidět nechci.

„Do toho, hrdinko,“ provokuje dál. Jeho sevření teď povolí a on se opře pažemi po obou stranách mé hlavy. Nemusím se na něj přímo dívat, abych měla jasnou představu o tom, jak se tváří – ta nechutná spokojenost totiž ukapává i z pouhého tónu jeho hlasu, a není těžké si domyslet, že má na rtech ten samý úšklebek, s jakým si mě měřil předtím z postele.

„Podívej se na mě,“ vybídne mě znovu škodolibě. „Anebo jsi fakt až takovej srab, huh?“

S tlumeným zavrčením zatnu zuby.Nevím, čeho přesně chce tímhle dosáhnout nebo co se snaží dokázat, ale zato vím, že se v žádném případě nehodlám podvolit tak snadno.

Jenže ve chvíli, kdy zvednu zrak k jeho zářícím očím a spatřím nad sebou napůl lidskou, napůl kočičí tvář osvětlenou stříbřitým svitem měsíce, mě veškeré odhodlání a touha vzdorovat opustí.

Našpulí pusu a s nastraženými špičatými oušky nakloní hlavu ke straně. Jindy bych to ledabylé gesto pravděpodobně neshledala nijak zvláštním, ale tentokrát se mi zdá podivně zvířecí. Dost možná proto, že on už není tak úplně člověk.

Nevím, jak dlouho na něj strnule zírám a snažím se samu sebe přesvědčit, že je to jen další noční můra, další hloupý sen. Ta tvář sice v jistých ohledech působí lidsky – linie čelistí a ostře řezaných lícních kostí, tvar rtů, křivka obočí…

Jenže tím veškerá podoba s člověkem končí. Sledují mě velké, zlatě zářící kulaté oči, které jsou nápadně podobné kočičím. Jeho obličej je rámovaný černými proužky jemné srsti, které mizejí v hustých, na člověka až příliš jemných vlasech, a i nos se svým tvarem mnohem víc podobá zvířecímu čumáčku než lidskému nosu.

Kolem krku má kožený obojek s kamenem svítícím stejně jako jeho oči.

Namáhavě polknu. Mám dojem, že se moje fantazie prostě vymkla kontrole, protože určitý kout mé mysli nedokáže přijmout, že je tvor přede mnou skutečný.

Zvedne tmavé obočí, které ostře kontrastuje s blonďatými vlasy. „Vážně se nebojíš?“

Hrdlo mi vyschne.

Není to doopravdy. Nemůže být.

Prosím.

„Máš strach,“ zopakuje šeptem. „Cítím, jak se bojíš.“

„Co jsi zač?“ hlesnu tiše. Ani se nesnažím skrývat, jak se mi chvěje hlas.

„Mimochodem, to těžítko mě fakt mrzí, vypadalo celkem draze.“ Mou otázku úplně ignoruje. „Ale bylas rychlejší, než jsem čekal.“

Provokativně zvedne jeden koutek v úšklebku. „I když máš pořád ještě co zlepšovat.“

V duchu začínám panikařit. Jasně totiž v tom křivém úsměvu vidím ostré špičáky, které mi připomínají, že ačkoliv to stvoření mluví a tváří se jako člověk, stále je to šelma. A já pro něj nejsem nic než bezbranný králíček, kterého by mohl kdykoliv bez námahy roztrhat.

Pohled, kterým si mě teď ty velké, zvířecí oči měří, je nepříjemně pronikavý. „Ty fakt nemáš o ničem ani ponětí, že n–“

„Co jsi zač?!“

Prudce sklopí uši a já si až teď, když se naježí, uvědomím, že je jeho tělo pod volnou, široce rozhalenou košilí pokryto černou srstí. „Zamysli se laskavě nad tím, o kolik je můj sluch citlivější než ten tvůj, než na mě začneš ječet.“

„Co po mně chceš?“ zachraptím a celá se třesu. „O co ti ksakru jde?!“

Prudce mnou smýkne o zeď a z hrudi se mu vydere tlumené zavrčení. Vší silou se mu dlaněmi opřu do hrudníku ve snaze ho od sebe odstrčit, ale jemu nedá příliš práce mě znovu znehybnit. Jsem oproti němu až žalostně malá. Vlastně si najednou připadám ještě menší, než se obvykle cítím se svými necelými pěti stopami v okolním velkém světě.

Po tváři mi steče další slza.

„Tak poslouchej, maličká,“ zasyčí mi do ucha a ten hrůzostrašný šepot mi nažene husí kůži po celém těle. „Nemám zapotřebí tě tady přemlouvat, půjdeš se mnou. A to buď po dobrým, nebo po zlým. Takže na tvým místě radši zavřu tu hezkou pusinku a sbalím si saky paky, protože fakt nepředpokládám, že by ses sem někdy v blízké době vrátila.“

„Proč?“ vydechnu roztřeseně. Oči mě začínají pálit. „K čemu mě chceš?“

Pustí mě a odstoupí. „Jen pojď se mnou. Pak se uvidí.“

Polknu. V dobrých kriminálkách není vzdor za každou cenu nikdy dobrá volba.

Možná, že když prostě budu poslušná… „Zabiješ mě?“

„Zabije tě někdo jinej, pokud nepohneš zadkem a nezačneš fofrem balit.“ Sjede mě kritickým pohledem. „Anebo můžeme klidně vyrazit hned, pokud teda nemáš problém s tím, že je pod tu košilku celkem slušně vidět.“ Ústa se mi němě pootevřou a on zkřiví rty v provokativním úsměvu, jenž je patrně jedním z jeho charakteristických rysů. „Jsou to srdíčka nebo puntíky?“

Sevřu v prstech okraje své noční košile, abych ji stáhla níž. „Zabalím si,“ zavrčím tlumeně s pohledem zahanbeně zabodnutým do země.

Parchant!

Jen se tiše zasměje, což mě přinutí zatnout pěsti potlačovaným vztekem. Provléknu se mu pod paží, přičemž se pokouším vyhnout všudypřítomným střepům, a urputně se snažím ignorovat, jak se mi svým dlouhým, černo-rezavým huňatým ocasem několikrát ledabyle otřel o nohy. Skoro ho podezřívám, že přemýšlí, zda by nestálo za pokus mi je jím podrazit.

„A pohni sebou,“ protáhne, když zmizím z jeho dosahu, a zády se opře o stěnu v tom samém místě, kde jsem ještě před okamžikem stála já. „Ať na nás moc dlouho nečekaj, nechci nést odpovědnost za zvýšenou kriminalitu v týhle ulici.“

Otočím se na něj. „Je vás víc?“

Ladně si ocas ovine kolem dlouhých nohou a paže si založí na hrudi. „A cos čekala?“

„Je vás víc… Tady?!“

„Tady ne,“ obrátí oči v sloup – podle všeho znamení, že jsem úplně blbá – a pokyne hlavou k oknu. „Ale tam venku.“

Hrdlo se mi stáhne. Víc takových potvor? Víc tváří, jako je ta jeho? Víc párů zářících očí?

Jen při té představě se mi zatočí hlava. „Fajn…“

Tohle zvládnu.

3

Nezvládnu.

Uvědomím si to ve chvíli, kdy před sebou ve stínu stromů, jejichž porost značí počátek Kensingtonského parku, spatřím zaparkované velké auto.

Nejde o to, že jsem nikdy neviděla kočku řídit. Ani o to, že silně pochybuji, že to umí.

V tom autě na nás někdo čeká. Jakmile se dostaneme pod světla pouličních lamp, dveře na místě řidiče se otevřou a ven vystoupí tmavá silueta.

Blonďák jde celou tu dobu vedle mě a pevně mi svírá ruku. Vlastně mě za ni spíš táhne, protože se bez ustání snažím z jeho sevření vymanit a dostat se od něj a jeho zářících očí co nejdál. Má na sobě opět lidskou podobu, a nebýt zlatého světla, jež se zvedá z jeho duhovek a kamene na krku, nepřišlo by mi na něm vůbec nic divného. Vlastně bych se za ním dost možná i otočila – vypadá jako úplně normální, docela hezký kluk, sotva tak pětadvacetiletý, a na jeho tváři není nic, co by ve vás mohlo probudit strach či třeba jen nepatrný stín podezření.

Jenže já vím, co se za tou iluzí normálnosti skrývá. A bohatě mi to stačí, abych mu nevěřila ani nos mezi očima – nebo možná spíš čumák.

„Kdo je to?“ zeptám se rozechvěle a prudce zastavím, když za sebou ona silueta, podle všeho mužská, zabouchne dvířka.

Blonďák si mě jediným trhnutím přitáhne k sobě, aby mě znovu přiměl k pohybu. „Jen kámoš. Neměj strach.“

To se ti lehko řekne, pomyslím si hořce a bezděky se zapřu patami. „On je taky…?“

Místo odpovědi se na mě jen otráveně podívá. „Zkus hádat.“

Při pohledu do jeho tváře těžce polknu a v duchu se mimoděk vrátím ke škrábancům na svých zápěstích.

Jak moc naivní jsem byla, když jsem si myslela, že bude lepší neodporovat a prostě jít s ním?

Prsty zlehka přejedu po hraně mobilu v kapse. Někdo by mě podle něj mohl najít. Stačilo by jen poslat zprávu mámě, Inge, Jonathanovi, komukoliv.

Jenže na to nemám odvahu. Ne teď, když mě blonďák pevně svírá a hlídá každý můj krok. Kdybych se o něco pokusila, mobil by mi určitě sebral a společně s ním i veškeré naděje na záchranu. Moje jediná možnost je prostě sekat dobrotu a čekat, až se mi naskytne vhodnější příležitost.

Ale co když mě ani pak nespustí z dohledu? Co když mě odvezou někam mimo signál, kde nebudu mít ani tu nejmenší šanci zavolat pomoc?

Co když se mám stát obětí nějakého jejich šíleného rituálu? Co když chtějí mou krev, mé tělo…?

V duchu zavrtím hlavou.

Ne. Tohle ne.

Vytrhnu se mu v jeden jediný okamžik, kdy jeho sevření povolí. Koutkem oka postřehnu, jak po mně trochu překvapeně hmátl, ale prsty mi jen škrtne o rukáv bundy. Rozběhnu se napříč ulicí k temnotě parku, a mimoděk přitom zaregistruji rychlý pohyb siluety u auta. Netuším, jestli se rozběhla za mnou – už v následující vteřině se totiž vrhnu do tmy mezi stromy a nízkými křovinami, a všudypřítomné větve mě v mžiku odříznou od zbytku světa. Světla pouličních lamp se ztratí daleko za mnou a mě pohltí hlubiny parku.

Někde za mnou se ozve prasknutí větve. Zrychlím, ale není mi to nic platné – do ramen se mi zavěsí těžká váha a strhne mě k zemi. Polekaně vyjeknu, šmátrám kolem sebe rukama ve snaze se něčeho zachytit a zabránit pádu, ale nepodaří se. Tvrdě dopadnu na zem, do směsi mokré hlíny, trávy a starého listí, a čísi paže se mi opřou do lopatek takovou silou, až zalapám po dechu.

Strach mi však i navzdory nedostatku vzduchu a bolesti pulzující v odřených dlaních a kolenou dá sílu se vzpírat. „Pusť mě!“

Ucítím pevný stisk kolem čelistí. „Už ani muk, jasný?“

„Nech mě bejt!“ Učiním slabý pokus ho kousnout a vymanit se mu, ale on mě jen hrubě popadne za vlasy a trhne.

„Řekl jsem,“ zasyčí znovu a tentokrát tak hrozivě, že ihned ustrnu. „Už. Ani. Muk.“

Na temeni hlavy mě hřejí poryvy jeho zrychleného dechu. Chci dál bojovat o svobodu, ale pěst bolestivě svírající prameny mých vlasů mě nakonec přiměje se podvolit.

„Pomalu se zvedni,“ zašeptá blonďák s ústy nepříjemně blízko mému uchu, „a žádný prudký pohyby.“

Tiše zaskučím, že souhlasím, a když mě vezme za jednu paži, s námahou se vytáhnu na lokty. Váha dosud drtící mé tělo zmizí, jak se blonďák zvedne do podřepu, a zatímco naražené části mého těla pulzují bolestí a já se usilovně snažím nekňourat, opatrně k němu natočím hlavu. Krčí se nízko nad zemí, pažemi se opírá o zem po obou stranách mého těla a za tichého syčení upírá pohled kamsi před sebe. Soustředěnost, jež se mu přitom odráží v obličeji, je silně znepokojující – nyní už totiž šelmu pouze nepřipomíná, opravdu jí je.

Pohlédnu stejným směrem, jakým hledí on. Nemusím do tmy mžourat příliš dlouho, abych si všimla temné siluety krčící se u kmenu jednoho ze stromů. Stejně jako blonďák vedle mě se i ona drží nízko u země a výhružně syčí. Oči, jež na nás upírá, však nezáří zlatě. Jejich světlo je jasně rudé, jako rubíny pokryté třpytícími se krůpějemi neokysličené krve. V momentě, kdy se k nám ta postava podivně nelidskými pohyby přiblíží a za hlasitého prskání se vyšvihne do podřepu, spatřím na její hrudi znak zářící stejnou barvou.

„Pomalu,“ zašeptá mi blonďák do ucha a lehce se napřímí, celé tělo napjaté a připravené okamžitě reagovat.

Sykot stvoření nabírá na intenzitě. Zírám do těch rudých kočičích očí a ani si přitom neuvědomuji, že se strachem nemohu ani pohnout. Až když se mi blonďákova ruka přitiskne na prsa a ochranitelsky mě stáhne dozadu, se mi podaří trochu vzpamatovat, a na co jeho čin reagoval, mi tedy dojde teprve se zpožděním.

Postava se k nám mezitím přiblížila o několik dalších kroků, ale tentokrát tak prudce, jako by hodlala zaútočit.

Zmůžu se na namáhavé polknutí. Hrdost mi odstrčí blonďákovu ruku z hrudi, ale ve skutečnosti je mi srdečně ukradené, kde se mě dotýká.

Rudě planoucí oči se totiž upírají přímo na mě.

Vedle mě zničehonic ladně přistane mrštná postava a já sebou polekaně trhnu. Ona se na mě však ani nepodívá – stejně jako blonďák se navzdory své lidské podobě krčí na všech čtyřech a se zuby vyceněnými upírá své zlaté oči kupředu. A přestože z ní nevidím nic než část profilu, podle jemných rysů poznám, že jde o dívku. Nic víc už však nepostřehnu, protože vzápětí ke mně dolehne tichý šelest a já se prudce ohlédnu.

Zezadu se k nám pomalu plíží mužská silueta. Třetí pár zlatých očí.

To napůl kočičí cosi teď trochu couvne a se vzteklým syčením ohrne rty. Pohledem těká z jednoho na druhého, s velkýma ušima pevně sklopenýma k hlavě a srstí po celém těle naježenou.

Není jako ti tři, kteří mě od ní teď svými těly oddělují. Vyzařuje z ní totiž cosi zvláštního, cosi děsivě zvráceného a šíleného. Nedokážu to pojmenovat, nedokážu ani říct, jak je možné, že to cítím tak intenzivně. Z člověka jsem nikdy nic takového necítila – o lidech si můžete myslet, cokoliv jen chcete, můžete mít pocit, že jsou takoví a makoví, ale to je vždy subjektivní. Vychází to z vás, z vašeho názoru, vašich myšlenek.

Tohle ze mě nevychází ani náhodou. Je to cizí, nepříjemné a jednoduše to do mé mysli nepatří. Jako kdybych měla v rukou dětskou hračku, kdy musíte různými otvory prostrčit těleso příslušného tvaru, a zrovna se snažila prorvat kolečko trojúhelníkem.

Nemám však čas nad tím neznámým pocitem rozjímat. Stvoření před námi se totiž náhle zvedne na nohy a za hrozivého, uši řezajícího řevu se nepřirozeně nahrbí. Bezděky se přimknu blíž k blonďákovi, který se obezřetně přikrčí, ale necouvne před tím jekotem ani o píď. Jen si postavu před sebou měří pohledem, kterým jí dává jasně najevo, že by to měla raději zabalit.

Na mě se podívá až ve chvíli, kdy nám její silueta po několika vteřinách opravdu zmizí kdesi ve tmě mezi stromy.

„Cítili jste to taky?“ zeptá se dívka vedle mě a zvedne k němu zářivé oči, přičemž se na okamžik střetne s mým pohledem. V duchu si pomyslím, že na někoho tak mladého je vcelku odvážně oblečená – má na sobě jen kratičký, upnutý bílý topík bez rukávů, který nezakrývá nic než její hrudník, a podobně upnuté džínové kraťásky.

Blonďák slabě přikývne. „Jo. Její jméno nejde přečíst.“

V duchu se sama sebe zeptám, zda jsem tak mimo anebo to, co právě vypustil z pusy, opravdu nedávalo smysl.

„Jdou po ní,“ poznamená ten druhý suše. I on upírá zrak před sebe. „Musíme ji odsud dostat, dokud je čas. Ať je to, co je to, nebude se to držet zpátky věčně.“

„Znáš tu runu?“

Zamrkám.

Muž jen zavrtí hlavou.

Blonďák se na několik vteřin zahledí k místu, kde ta potvora zmizela, načež se konečně podívá na mě.

Poděšeně couvnu, když zlostně přimhouří oči.

„Ani to nezkoušej,“ ucedí a znovu mě popadne za zápěstí. Hlavou přitom pokyne těm dvěma. „Jdem, čas zmizet.“

Ani se nesnažím protestovat. Srdce mi stále buší až v krku a třesu se po celém těle. Při pomyšlení, co by se se mnou mohlo stát, kdyby mě včas nezastavil, mi naskočí husí kůže. Navíc mám nepříjemný pocit, že pokud mi chtěl už předtím rozpárat hrdlo, tak já mu k tomu právě dala důvod.

Po celou dobu, kdy mě táhne zpět k autu, zírám na špičky svých tenisek a hlavu zvednu, až když se ozve cvaknutí kliky dvířek a on mě hrubě popostrčí kupředu. „Zalez.“

Probodnu ho pohledem, což se však mine účinkem, protože mi nakonec stejně nezbude nic jiného než skutečně nastoupit.

„Jsi v pohodě?“ zeptá se mě dívka, když se usadí na zadním sedadle vedle mě. I ona předtím vrhla po tom hubeném světlovlasém individuu nevraživý pohled, kterým se mu zřejmě snažila naznačit, ať se mnou zachází slušně.

Slabě kývnu a odvážím se na ni zpod řas podívat. Má krátké vlnité vlasy v medově zlatém odstínu, jež jí rámují kulatý obličej, a nad levým spánkem připnutou zlatou sponku s draze vypadajícím růžovým drahokamem. Když se ode mě odvrátí, aby se podívala z okénka a zjistila, kam se poděli ti dva, nevědomky mi odhalí profil s drobným pihovatým nosíkem a plnými rty.

„Co to bylo?“ zeptám se tiše, když seberu odvahu promluvit.

„Upřímně?“ otočí se ke mně. „Nemám ponětí.“

Ach, skvělé.

„Ale kolem tvýho domu se jich drží víc,“ pokračuje. „Což je mimochodem důvod celý týhle akce. Hádám, že se ti Tugger ani neomluvil, že jo?“

„Ne,“ zavrčím, když vycítím šanci si postěžovat. „Spíš mu to přišlo jako náramná sranda.“

Zakření se na mě. „Jo, to je mu podobný. Ale neber si to osobně, on už je prostě takovej. Zvykneš si.“

Zvyknout si? Fakt nemám v plánu strávit v přítomnosti těch potvor tolik času, abych si musela na cokoliv zvykat.

Oboje přední dveře se náhle otevřou a já se polekaně zabořím do sedadla. Prostor auta na několik vteřin prozáří světlo žárovky a odhalí tvář muže nastupujícího na sedadlo řidiče. Vlastně vypadá spíš ještě jako kluk, s vlasy jasně zrzavými a v obličeji pihatý. Hádala bych, že on a ten blonďák, který se usadil na sedadlo spolujezdce přede mnou, jsou tak stejně staří.

„V pohodě?“ zeptá se jich dívka svým vysokým, dětským hlasem a zvědavě se předkloní.

„Jo,“ odpoví zrzek, zatímco si zapíná pás. „Tugger si jen hraje na citlivýho ochránce a skočil maličký pro bágl.“

Zpozorním.

Blonďák mi zpředu bágl – což je ve skutečnosti sportovní taška přes rameno – podá. Ani se na mě přitom neohlédne. „Nezvykej si.“

Vezmu si jej od něj, avšak schválně neřeknu ani slovo. Pořád totiž nese odpovědnost za můj bolavý bok a já tedy zrovna nepřetékám touhou mu děkovat.

„Jak to chceš říct Sylverovi?“ zeptá se zrzek, když nastartuje a pomalu se rozjede ulicí. „Nebude chtít vzít do Doupěte člověka, je to moc riskantní.“

„Není čistá,“ odvětí mu blonďák skoro až rezignovaně. „Nějak to zpracuje.“

„Nemůžeš po ní chtít, aby zůstala v Doupěti, Tuggere,“ namítne dívka, přičemž ke mně krátce vzhlédne od svých nehtů, ke kterým mezitím upřela pozornost. Zjevně se zpod nich snaží dostat hlínu, jež tam utkvěla. „Nevíme, jestli to má s Icianim něco společnýho, třeba je to jen náhoda.“

Nakrčím nos při znění toho jména. „S kým?“

„Ty divný runy jsou podle tebe náhoda?“ Tugger mě ignoruje, otočí se k dívce a já zahlédnu část jeho profilu – ostře řezanou čelist, rovný špičatý nos a klenutou křivku čela.

Dívka pokrčí rameny.

„Tak vidíš.“ Jeho světlovlasá hlava se opět skryje za opěradlem. „Ta malá zůstane v Doupěti.“

„Hele, fakt nerada vám do toho kecám, ale ta malá musí chodit do školy a do práce a stejně jako každej normální člověk si vydělávat na živobytí,“ nakloním se trochu dopředu. „A navíc, Doupě zní až moc ujetě, než aby tam s váma vůbec zůstat chtěla, takže bych s tím radši n–“

„Promiň, kotě, ale to není tvoje volba.“

„To si piš, že je. A neříkej mi kotě.“

Zřetelně zaslechnu, jak se uchechtl. „Jasně, kotě.“

Tlumeně zavrčím a hodlám mu pěkně od plic něco odseknout, ale dívka jen protočí panenky, čímž mi naznačí, že ho mám raději nechat být. Pohodlně se na sedadle vedle mě rozvaluje, nevzrušeně se věnuje nehtům a bosé nohy má přehozené přes opěradlo řidiče tak, že zrzkovi trčí po obou stranách hlavy. Nezdá se ale, že by ho to vyvádělo z míry – vlastně vypadá, že si toho ani nevšiml.

Založím si ruce na hrudi a pro jistotu upřu zrak z okna. Vnímám však každé slovo, které mezi trojicí padne, soustředím se na každý, i nepatrný detail či zdánlivě nepodstatné informace. Nic z toho mi ale neobjasní, co se tu vlastně děje, kam jedeme či jaké se mnou mají úmysly. A když ani po několika minutách cesty, během kterých docela opustíme město, nic nechápu, nevydržím to. „Nechcete mi třeba aspoň říct, o co tu jde a proč jste mě unesli?“

„Moc toho nevíme,“ odvětí mi zrzek, jehož tvář přes dívčiny nohy nevidím. „Jen to, že –“

„Brzdi, kámo,“ ozve se Tugger a i pouhý jeho hlas ve mně okamžitě vyvolá touhu mu vrazit jednu pěstí. „Není čistá, ale to neznamená, že jí musíš všechno hned vyslepičit.“

„Najednou bereš to člověčenství nějak moc vážně, ne?“

„Je malá a hloupá, sám jsi to vi–“

„Prosím?!“

„Myslíš si snad, že ten tvůj výstup byl nějak inteligentní?“ zeptá se mě a natočí hlavu trochu na stranu, asi aby lépe slyšel moji odpověď. „Protože já fakt ne.“

„Byls to ty, kdo se mi uprostřed noci vloupal do bytu a chtěl, abych po něm mrskla skleněnou kouli!“

Zrzek vyprskne smíchy. „Jako já věděl, že to máš rád tvrdě, Tuggere, ale že –“

„To byl jen test,“ šlehne po něm Tugger pohledem, načež se opět soustředí na mě. „A ne, že bych ti chtěl kecat do tvých dětských názorů, ale nejspíš jsem ti zachránil zadek, takže kdybys mi místo těch keců chtěla radši poděkovat –“

„Za co? Žes mě srazil k zemi a pak osahával?“ opáčím ironicky. „Tak za to poděkování nečekej.“

Oba zbývající členové posádky se začnou hlasitě chechtat.

„Máš snad dojem, že mám potřebu osahávat zrovna tebe?“

Dotčeně se ošiju. „Sáhnuls mi na prsa.“

Tentokrát už se na mě otočí úplně, aby mě mohl sjet kritickým pohledem od hlavy až k patě. „Jaký prsa?“

Naprázdno otevřu ústa. Ten parchant!

Dívka začne dusit další výbuch smíchu a on se ode mě odvrátí, očividně naprosto spokojený sám se sebou.

Uraženě si založím ruce na hrudi, přičemž si dávám záležet na zdůraznění skutečnosti, že nějaký ten materiál se na mně pod volnou mikinou přeci jenom najde. Sportovní podprsenka mě v tom však příliš nepodporuje – patřím totiž mezi to procento dívek, které každé ráno činí volbu zvanou pohodlí-nebo-prsa, a bohužel u mě často vítězí právě to pohodlí. Tedy sportovka. Bez vycpávek, bez kostic, prostě druhá kůže, co ze mě udělá kluka.

Nedá se však říct, že by jeho kousavá otázka byla zrovna namístě. Možná jsem malá, ale rozhodně to není tak, že by moje tělo nemělo co nabídnout. Trochu úcty, prosím.

Raději však nic neříkám, protože mě tato zkušenost velice obratně seznámila s faktem, že cokoliv, co bych chtěla říct – tedy poslat Tuggera i jeho ego do patřičných míst – nebo na co bych se chtěla zeptat, by se mohlo hodně snadno obrátit proti mně. A jakkoliv se ve mně všechno vaří, drobné škrábance na mých zápěstích mi každou vteřinu připomínají, že je rozhodně lepší držet jazyk za zuby.

I ostatní několik minut mlčí, a to podivné ticho přeruší až dívka, která se vedle mě začne vrtět. „Mungo?“

Od volantu vzejde tichá odpověď. „Hm?“

„Kam jsi dal ty brambůrky?“

Tugger přede mnou zpozorní. „Jaký brambůrky?“

„Jo,“ přidá se Mungo váhavě a úkosem se na něj podívá. „Jaký brambůrky?“

Tón jeho hlasu však dává najevo, že přesně ví, o jaké brambůrky jde. Což asi došlo i Tuggerovi, protože na něj ještě chvíli vyčkávavě hledí, ale když pak zrzek jen pokrčí rameny, vzdá to a otočí se dozadu. „Myro-Bianco?“

„Jsou za sedadlem!“ vydá ze sebe Mungo přidušeně, a když po něm blonďák opět šlehne pohledem, nápadně se rozkašle. Tou dobou už však Myra-Bianca vytahuje zpoza svého sedadla pytlík s nedojedenými brambůrky, a sotva se znovu usadí, s chutí se do nich pustí.

„Kde jste je sakra vzali?“

„Ehm, v obchodě?“ nakrčí Mungo v odpověď na Tuggerovu podezřívavou otázku čelo.

„A kde jste vzali peníze?“

„Jaký peníze?“ zeptá se Myra-Bianca s plnou pusou a na okamžik vzhlédne. „Mimochodem, tyhle lidský výtvory jsou božský.“

Tugger rezignovaně vzdychne a pod vousy si zamumlá něco o zlodějských kočkách, a já – s vnitřnostmi stále svázanými úzkostí – znovu obrátím svou pozornost k míhající se temné krajině za oknem. Nic moc nevidím, jelikož nás po obou stranách obklopují jen stromy. Silnice je hrbolatá a rozbitá, což napovídá, že bude zřejmě i dosti stará a jen zřídkakdy využívaná. Jak tak přemýšlím, už jsme dlouho neminuli žádné protijedoucí auto.

Mungo náhle odbočí ze silnice na jakousi lesní cestu. Lesem sice jedeme už nějakou dobu, ale nyní se kolem nás jeho temnota uzavře ještě víc a mě se najednou zmocní pocit, že mi neviditelná ruka zoufalství sevřela plíce.

Nervózně se napřímím a pohlédnu na Myru-Biancu vedle sebe. Konejšivě se na mě usměje a cosi na té teplé, mile zlatavé záři jejích očí mě aspoň na několik vteřin uklidní.

Možná bych ani za nic nevěřila těm dvěma, ale ona mi nějakým zvláštním způsobem dodává jistotu, že jejich úmysly nakonec možná nebudou tak zlé. Je totiž příliš hezká a milá, než aby mohla být součástí něčeho krutého či ohavného.

Auto náhle zastaví a já se zmateně rozhlédnu kolem ve snaze zjistit, co se děje nebo zda už jsme u cíle. Stále však nevidím nic než vysoké stromy. Staré zrezivělé závory uzavírající cestu před námi si všimnu, až když Tugger vystoupí.

Nedokážu se přimět od něj odtrhnout zrak, zatímco ji zvedá. Ne proto, že by mě pohled na něj lákal. Jednoduše doufám, že na nerovné cestě zakopne či mu ta závora proklouzne v dlaních a spadne přímo na hlavu, ale bohužel se nic takového nestane. Jen mě pak během toho, co již otevřenou závorou pomalu projíždíme a míjíme ho, přistihne, jak na něj zírám.

Rychle se odvrátím a zrak pro jistotu upřu na vlastní, v klíně sepnuté dlaně.

Tugger opět nastoupí a auto se znovu rozjede po cestě vpřed, a čím déle jedeme, tím více se ta cesta ztrácí, až nakonec docela splyne s trávou a jehličím. Netrvá pak dlouho a před námi vyvstane obrys obrovského domu.

Z nějakého důvodu mě nepříjemně zamrazí v zádech. Sídlo je na první pohled velkolepé, skoro jako nějaký zámek, ale stejně tak je i zchátralé a takto v noci děsivé. A přestože je jasné, že kdysi patřilo někomu velmi bohatému a život zde pravděpodobně plynul v luxusu a hýření, nyní je to tu mrtvé, prázdné a zapomenuté.

„Vyhodím vás tady,“ prohlásí Mungo poté, co odbočí z cesty a objede dům podél levého křídla. „Vezmi ji dovnitř, my uklidíme auto.“

Nejistě ukážu na kliku dveří. „Mám vystoupit?“

Tugger přede mnou otráveně zaúpí. „Musíš se na všechno tak hloupě ptát?“

Grrr… „Musíš na všechno tak hloupě odpovídat?“

Nijak nezareaguje, jen dveře za ním hlasitě prásknou.

Idiot.

Krátce zaváhám, než se skutečně odhodlám kliku stisknout a opustit bezpečí auta, ale stejně jako nejednou během cesty ani teď Myra-Bianca nezklame a dodá mi svým úsměvem a hravým výrazem v očích dostatečné množství odvahy, abych mohla Tuggera následovat. Ten už se ledabyle opírá o auto, opět v té své polokočičí podobě, a zatímco vylézám ven, měří si mě vyčkávavým, skoro až zpruzeným pohledem. Očividně se těší, až se mě zbaví.

Při pohledu na ebenově černou srst, kterou jeho košile odkrývá, těžce polknu. Zjevně si s oblékáním moc hlavu nedělá – zapnutých má pouze několik spodních knoflíků, asi aby se neřeklo, a široce rozhalený límec ukazuje většinu jeho hrudi světu. Je bosý, čehož si s překvapením všimnu až teď, a kalhoty – světle hnědé kapsáče – mu visí proklatě nízko na bocích.

„Nemohl bys bejt ještě chvíli člověk?“ hlesnu tiše. „Cítím se pak lí–“

Dlaní uhodí do střechy auta na znamení, že Mungo může jet, a beze slova zamíří pryč od domu, ještě hlouběji mezi stromy.

Auto se rozjede dál podél křídla domu a já se sama pro sebe zamračím. Nechci jít do lesa. Působí ještě temněji než okolní noc, jako by koruny stromů úzkostlivě chránily vše pod sebou a nic z toho, co jednou pohltí, už nikdy neměly vydat zpět.

Jenže už vůbec se mi tady nechce zůstávat o samotě a Tugger rozhodně nevypadá, že by na mě chtěl čekat.

Přehodím si svou malou sportovní tašku přes rameno a rozběhnu se za ním. „Počkej, sakra…!“

Jen se na mě otočí. Světlo vycházející z jeho duhovek odhalí škodolibý úsměv.

„Nevím, čemu se směješ, ale mně na tomhle místě nic vtipnýho nepřijde,“ zamumlám a dávám si pozor, abych se od něj příliš nevzdalovala, přestože je to v jistém smyslu to jediné, co bych si v tuto chvíli přála. „Zatraceně doufám, že mě tu nehodláš držet dlouho, nelíbí se mi tu.“

Ignoruje mě. Jen mlčky pokračuje dál, stále hlouběji mezi stromy, až se náhle spustí na všechny čtyři a soustředěně nasaje vzduch.

Ztuhnu, když se mi v mysli opět vybaví vzpomínka na rudě planoucí oči.

Tugger ale zjevně nepátrá po žádné rudooké siluetě. Rukama šmátrá ve vysoké trávě mezi kořeny jednoho mohutného smrku a já si se zpožděním všimnu, že prsty odhrnuje stranou vrstvu mechu a sypké hlíny. Ani jedno však na místě pořádně nedrží a mně dojde, že je tam někdo pouze nahrnul, aby cosi zakryl.

Zakryl co…?

Vytáhnu se na špičky, abych přes jeho ramena něco viděla, ale je to marné.

Odpověď na svou otázku dostanu až v okamžiku, kdy se ozve nepříjemné zaskřípání zrezivělého kovu, s nímž otevřel velký železný poklop v zemi.

Odhalí se mi výhled do černočerné temnoty v díře pod ním a já polknu a v duchu zadoufám, že po mně Tugger nebude chtít, abych tam lezla.

Moje prosba však zůstane nevyslyšena, protože se ke mně vzápětí otočí a zvedne jeden koutek úst v křivém náznaku úsměvu. „Jdeš první.“

4

„Tohle myslíš vážně?“

„Jo,“ řekne naprosto nezaujatě a cukne hlavou k otvoru v zemi. „Dělej.“

„Tam já nepolezu.“

Otráveně se na mě podívá.

„Nemůžeme jít prostě dveřma?“ navrhnu a krátce se přitom ohlédnu k domu. „Jako lidi, je to něco, co lidi dělaj. Proto dveře maj.“

„Dveře jsou neprůchozí, aby se dovnitř nedostal nějakej náhodnej kolemjdoucí,“ odpoví pohotově a trochu se ušklíbne. „Ale můžeš zkusit třeba okna ve druhým patře, tak se dovnitř dostáváme my. Jsou otevřený, stačí se vyšplhat po zdi nebo po břečťanu.“

„Ehm.“ Pohledem zabloudím k oknům vysoko nad zemí. Ani nemusím příliš dlouho přemýšlet, aby mi došlo, že jsem bez šance.

Tugger zastříhá špičatými oušky. „Takže?“

„Jsi normální? Vždyť ani nevím, co tam dole je!“

„Jen asi sedm stop volnýho pádu a pak kamenná zem.“

„Jo, díky, to mi fakt pomohlo.“

Ve tmě poznám, že se kření. „Tak dělej.“

„Já to myslím vážně, první nejdu. Nemám zájem lízat tam dole podlahu.“

Vydá ze sebe zvláštní zvuk, který zní jako rezignované vydechnutí a vzteklé zavrčení zároveň. „Fajn, půjdu první a chytím tě. Ale neutečeš, jasný?“

Váhavě kývnu, ale jakmile se ode mě odvrátí, stejně se neubráním nutkání se rozhlédnout kolem a možnost útěku aspoň zvážit. Temnota okolního lesa mě však záhy ujistí, že bude rozhodně bezpečnější zůstat s ním, zvlášť, když nevím, kolik jemu podobných potvor se mezi těmi stromy skrývá.

Tugger mezitím spustí dlouhé nohy do temnoty otvoru, vzepřený o paže a připravený seskočit dolů, ale z nějakého důvodu se na poslední chvíli zarazí a upře na mě zamyšlený pohled.

Nakonec ke mně natáhne jednu ruku. „Pojď, pomůžu ti.“

„Dva se tam nevejdeme.“

„Ukážu ti, jak na to, aby ses nerozbila. Zdola ti to předvedu těžko.“

„Ne, díky,“ zavrtím odmítavě hlavou a o krok couvnu. „Radši bych si zachovala určitej… Odstup.“

Pochybovačně nakrčí čelo. „Jak chceš.“

Zmizí mi kdesi hluboko pod zemí. Čekám, že se ozve něco jako zvuk dopadu, cokoliv, co by mi napovědělo, že je řada na mně, ale dole panuje naprosté ticho.

Otřesu se, když se do mě znenadání dá zima. Tohle místo mi připadá děsivé. A ještě děsivější tím, že jsem se tu pro tuhle chvíli ocitla úplně sama.

Nervózně propátrávám pohledem okolní tmu.

Co když se jen pár stop ode mě krčí nějaká stvůra, co si na mě brousí drápy…?

„Tak pojď,“ ozve se zezdola vyčkávavý, zpruzený hlas.

Nepřátelsky se na otvor zamračím, ale nakonec si sundám tašku z ramene a po chvíli váhání ji hodím dolů. Úpěnlivě přitom zadoufám, že Tuggerovi spadne na hlavu, ale vzhledem k tomu, že ke mně nedolehnou žádné vzteklé nadávky, zklamaně usoudím, že ji chytil.

Skloním se a po jeho vzoru spustím nohy dolů. Zespoda táhne nepříjemně vlhký chlad a pach zatuchliny.

„Fakt musím?“

„Dělej.“

Zakroutím očima a zhluboka se nadechnu, načež se skutečně pustím.

Překvapí mě, že padám podstatně déle, než jsem čekala. Tugger s těmi sedmi stopami pěkně kecal.

Tu vteřinu, kdy jsem ve vzduchu a jen na mě působí gravitace, čekám, až mě chytí. Že asi ani neměl v úmyslu mě chytit, mi dojde až v momentě, kdy tvrdě dopadnu na ještě tvrdší podlahu a tělem se mi rozlije tupá bolest. Bok, který se ještě nestihl vzpamatovat z mého předchozího setkání se zemí, teď němě zanaříká.

Zaskučím a s námahou se přiměji zvednout do sedu.

„To bylo rychlý.“

Natočím k němu hlavu a vztekle zavrčím. „Řekl jsi, že mě chytíš!“

„Chtěla jsi odstup. Respektoval jsem tvoje přání.“

„Ale já chtěla, abys mě chytil!“

„Jo, jeden ze vzácných projevů mojí dobrý vůle – se kterým jsi mě poslala do háje.“ Rukou zatáhne za řetěz, kterým se poklop zavírá. Ten opět zavrže na znamení, že na používání už dávno není zvyklý, ale nakonec se tahu podvolí a s hlasitou ranou zapadne na své místo.

Kolem se rozlije neprohlédnutelná tma, již narušuje pouze mihotavá zář Tuggerových očí a kamene v obojku.

„Tak vstávej.“

Dál si rukou tisknu naražený bok a snažím se nevnímat, jak moc mě děsí fakt, že ho pořádně nevidím. „Dej mi pokoj.“

Místo odpovědi mě prostě chytne za paže, až sebou leknutím škubnu, a jako by ho to nestálo žádnou sílu, vytáhne mě na nohy. Mám je příliš roztřesené a zesláblé, než abych se na nich dokázala sama udržet, a tak se o něj musím, chtě nechtě, opřít.

„Toť k odstupu…“

„Drž hubu,“ zavrčím nevrle a pokusím se narovnat. Tentokrát se bolestivě ozvou má záda.

„Netušil jsem, že umíš mluvit i takhle.“

„Silně pochybuju, že o mně vůbec něco tušíš,“ odseknu a odtáhnu se od něj tak daleko, jak jen můžu. On mě však nepouští, pevně mě drží a táhne tmou kupředu. Nezbývá mi nic než doufat, že mě nenechá do něčeho narazit či zakopnout.

„Zpomal trochu,“ dovolím si po chvíli chůze, během které Tugger postupně zrychluje své kroky, zakňourat. „Moje záda –“

„Kdybys mě nechala, pomohl bych ti. Nestěžuj si.“

„Už ti někdo říkal, že sliby se maj plnit?“

„Nic jsem ti neslíbil.“

„Jak jsi milej…“

„Zvykni si –“ Krátce se zarazí. „Jakže se jmenuješ?“

„Veerle.“

Bez jakéhokoliv náznaku zájmu mě táhne dál. „Já věděl, že je to nějaký divný jméno.“

Dělá, jako by jeho jméno byla kdovíjaká nádhera. Copak by někdo střízlivej dokázal pojmenovat svoji kočku Tugger? „Umíš bejt úžasně protivnej.“

„Ty zas úžasně nesnesitelná.“

„Věř mi, že mě tvůj názor zrovna netíží.“

„Nápodobně.“ Z jeho hlasu jasně poznám, že ze mě není o nic víc nadšený než já z něj.

Chvíli mlčím a jen se nechám táhnout změtí temných studených chodeb, než se mu prudce vytrhnu. „Umím jít sama.“

„Posluž si.“

Vrhnu do míst, kde ho tuším, nenávistný pohled, a od nutkavé potřeby mu šlápnout na ocas mě odradí pouze skutečnost, že ho ve tmě nevidím.

„Bacha na hlavu,“ prohodí ke mně o chvíli později, když staneme před strmými kamennými schody vedoucími k nízkým pootevřeným dvířkám, jimiž sem proniká několik paprsků světla. Tugger se spustí na všechny čtyři, aby se úzkým prostorem s nízkým stropem snadněji protáhl, a já ho napodobím. Vzápětí jsem ale donucena se stáhnout zpět, protože mě špička jeho ocasu začne nepříjemně šimrat pod nosem.

„Nechceš třeba přestat mávat tou chlupatou věcí?“

Jako bych řekla pravý opak – samozřejmě jím naschvál začne mávat ještě víc. S tlumeným zavrčením se odvrátím a ještě trochu poodstoupím, s pěstmi zatnutými a vší silou odolávající náhlé touze ho za ten ocas vzít a pořádně škubnout.

Jakmile se ale ozve zaskřípání starých železných pantů, veškerý vztek se ze mě rázem vytratí. Při pohledu na ty dveře na mě totiž náhle dolehne vědomí, že jsem uprostřed jejich teritoria, přímo v jejich doupěti.

Mohou být všude. Mohou mě sledovat a já o tom vůbec nevím, mohou být sotva metr ode mě…

Polknu.

Opravdu jsem byla tak hloupá a nechala se zatáhnout až sem?

Tugger na mě nečeká. Bez jediného pohledu mým směrem se protáhne dveřmi, až se mi z dohledu ztratí i jeho chundelatý rezavočerný ocas.

Ohlédnu se za sebe do tmy. Nechci tu zůstávat sama. Po té příhodě v parku totiž vím, že místo po Tuggerově boku je pro mě momentálně asi nejbezpečnější, i když se mi to nelíbí. Chrání mě a já vím, že ochranu potřebuju.

Otázka však je, jestli mě bude chránit i před svými.

Protáhnu se za ním, a jakmile pod rukama ucítím studený povrch hladkých dlaždiček – poskládaných střídavě černá vedle bílé tak, aby dohromady tvořily mozaikový vzor –, zvednu hlavu a rozhlédnu se kolem.

Sídlo zvenku působilo i přes tmu staře a zchátrale a já napůl čekala, že jeho prostory budou plné haraburdí, pavučin a prachu. V tom jsem se však, jak se zdá, úplně spletla.

Všechno vypadá čistě a upraveně, jako by se tady uvnitř čas zastavil a nenapáchal téměř žádné škody. Nad hlavou se mi pohupuje křišťálový lustr. Dá se jen stěží odhadnout, zda je stále funkční, protože jeho úlohu nyní zastávají plápolající petrolejové lampy na stěnách pod schody. Pořád je ale čistý a oslnivě třpytivý. Ani nikde jinde bych nenašla jediné smítko prachu či pavučinu – všechno nasvědčuje tomu, že se o sídlo někdo pečlivě stará.

Přesto jsou tu věci, které zubu času neunikly. Popraskanými okenními tabulkami dovnitř proudí chladný vzduch, těžké závěsy na nich jsou znatelně vybledlé a odněkud z útrob zdejších chodeb ke mně doléhá tiché skřípění, jak se průvan opírá do nějakých dveří či okenic.

Vchod do sklepa se za mnou znenadání s hlasitou ranou zavře a já se polekaně otočím.

Dvířka vedoucí do sklepení jsou zasazená do spodní části pravého bočního schodiště. I na druhé straně haly je jedno takové – široké, pnoucí se podél dřevem obkládané stěny a lemované zdobeným zábradlím, které už dávno ztratilo svůj lesk. Na obou jeho koncích je dřevěný podstavec a na něm kamenná soška krásné nahé dívky. Nepříliš velká, s barokními rysy a křišťálovou koulí v náručí.

Uvědomím si, že schodiště naproti doslova a do písmene zrcadlí to, na které teď hledím – i ono má své dva podstavce, své dvě sochy a své dva kusy průzračného křišťálu.

Bezmyšlenkovitě couvnu blíž k Tuggerovi. Tohle místo se zvenčí sice zdá být opuštěné a pusté, ale já cítím, jak na mě dýchá jeho život. Jeho minulost, jeho tajemství.

Uskočím, když se ze schodů nade mnou ozve tichý zvuk. To dvě jemné dlaně uchopily dřevěné zábradlí a lehce o ně přitom zavadily drápy.

Plaše si mě měří dvě kočičí oči zářící stříbřitým světlem. Neubráním se nutkání vyděšeně couvnout o několik kroků.

Sněhobílá kočička zrychleně zamrká a přikrčí se, obě ouška pozorně nastražená. Hlavu drží lehce nakloněnou na stranu a v jejím výrazu se zračí neskrývaný zájem. Těžko říct, zda se s člověkem vůbec někdy setkala.

Obezřetně se rozhlédnu. Nevím, jestli jsem je předtím pouze neviděla anebo tam skutečně nebyli, ale najednou se mi zdá, že jsou všude. Vynořují se z útrob sídla a usazují se na schodech či po obvodu stěn.

Stejně jako Tugger, ani oni nejsou tak úplně kočky. Nejsou však ani lidé, spíš… něco mezi. Berou si lidskou velikost a anatomii, schopnost řeči a dost možná i rozumné uvažování. Současně si však zachovávají jisté kočičí aspekty. Jejich těla jsou pokryta jemnou srstí, tváře v sobě společně s rysy člověka nesou i rysy kočičí a jejich těla zdobí dlouhý ocas, kočičí uši a tlapy namísto chodidel. Ruce mají lidské, ale jejich nehty jsou přeměněny v drápy ostré jako břitva.

Stáhnu se blíž k Tuggerovi – bez ohledu na to, kolikrát jsem si cestou říkala, že něco takového dobrovolně nikdy neudělám. Když se ke mně ale jedna z koček náhle prudce přiblíží, strnu a jen ztěžka polknu.

Je štíhlá a vysoká, s ženskými křivkami a srstí zabarvenou zvláštním hnědočerveným odstínem. Přes hruď se jí rozlévá bílá náprsenka a stejně tak i její levé předloktí má barvu čistého mléka. Jakkoliv ušlechtilé a jemné jsou však rysy její tváře, hrozivě ohrnuté rty odhalují ostré zuby. Zlatě planoucí oči mi dávají jasně najevo, že před sebou nemám něžnou dívku, nýbrž nebezpečnou šelmu. Oblečená je spoře, podobně jako Myra-Bianca – tělo jí obepíná krajkové černé body s hlubokým výstřihem, a tenký zlatý pásek je podvazky připnutý k vysokým punčochám. Silné kotníky jsou omotané bílou bandáží – jíž si všimnu i u ostatních koček, včetně Tuggera – a špičky kočičích tlapek bosé.

Bílá kočička se ladně sveze ze schodů, aniž by ze mě přitom spustila pohled. Pozorně stříhá narůžovělými oušky, nejistě větří a obezřetně ke mně přitom natahuje hlavu. Její tvář připomíná svou jemností a nevinností tvář kotěte, pod čistě bílou srstí místy prosvítá bledá, alabastrová kůže a i její oči jsou za stříbřitou září téměř bílé, pouze se slabým nádechem modré. Její oděv neukazuje tolik jako oděvy ostatních – halí ji vrstva lehoučké, bílé látky připomínající volnou krajkovou košilku, a ačkoliv jí prosvítá silueta jejího těla, vše ostatní zůstává cizímu oku skryto.

Přisune se o krok blíž, přikrčená na všech čtyřech, a pohybuje se s takovou elegancí a pružností, až se zdá, že snad ani nemá kosti. Bojím se pohnout, ačkoliv nevím, zda za to může strach anebo ji prostě jen nechci vyplašit. A když ke mně pak váhavě natáhne jednu útlou paži, bezděky zatajím dech.

Z jejího postoje však vyzařuje klid. Nehrozí mi, ani se nebojí. Jen čeká, jak zareaguji.

Rozechvěle vydechnu a pomalu, abych ji nevyděsila, si přidřepnu na její úroveň. Na okamžik ruku stáhne a tázavě nakloní hlavu na stranu, ale pak se ke mně opět přisune a dovolí špičkám svých prstů něžně se otřít o ty mé.

Černobílý záblesk se hbitě prosmýkne mezi námi a silná paže ji znenadání prudce strhne zpět. Z jejího hrdla se vydere ostré zasyčení a jemné rty krátce odhalí ostré zuby. Jinak ovšem mohutnému flekatému kocourovi, který si ji ochranitelsky stáhl za sebe, nevzdoruje.

Jeho chladné, stříbřité oči si mě za hlasitého sykotu nenávistně měří.

Rychle couvnu, když se přikrčí. Naježená srst ho pro tento okamžik učiní ještě větším, než je doopravdy. Sice je štíhlý a mrštný, ale široká ramena a svaly hrající pod kůží na pažích, hrudi i nohou jasně poukazují na nezdolnou sílu. Tugger je oproti němu vlastně skoro koťátko.

Dech se mi chvěje, jak se mi už dál nedaří skrývat svůj strach a neklid. Cítím na sobě pohledy, které s kocourovým prudkým pohybem znejistěly, slyším hlasité, hrozivé zvuky, jež vycházejí z hrdel temných siluet všude kolem a nahánějí mi husí kůži.

Štíhlé tělo se kolem mě znenadání ladně protáhne a změří si mě pohledem zlatých, zlomyslných očí.

Instinktivně couvnu, když zaregistruji propnuté prsty s lidskými nehty přeměněnými v ostré drápy. V tu chvíli se mě zmocní nepříjemné podezření, že to stvoření jen zvažuje, zda mě má roztrhat teď, nebo až potom.

S námahou polknu.

Co když jsem s tou touhou po mé krvi nebyla až tak daleko od pravdy?

Kolem paže se mi náhle utáhne pevný stisk a trhne mnou dozadu. Červenohnědá kráska sklopí uši na znamení, že má proti Tuggerovu pronikavému sykotu, jenž se zpoza mě náhle ozve, výhrady. Nakonec se však podvolí a se srstí naježenou ustoupí do pozadí.

Bezděky se k Tuggerovi přimknu. Nijak se nebráním, když si mě jednou paží přitáhne ještě těsněji k sobě. Jeho výraz dává kočce přede mnou zřetelně najevo, že by se ode mě měla držet dál.

Ta jen ohrne rty a za hlasitého sykotu nespokojeně zatřepe hlavou, až se jí dlouhé hnědočervené vlasy, místy prokvetlé bílými a černými pramínky, svezou do čela.

„Nesmíš jim ukázat strach,“ ozve se mi těsně u ucha škodolibý šepot a já sebou trhnu. „Pojď.“

Ještě se ohlédnu přes rameno, než se za Tuggerem skutečně vydám. Kočky mě stále upřeně pozorují, avšak jejich prvotní zaujetí se nyní proměnilo spíše v cosi obezřetného a v jistém smyslu agresivního. Jakmile totiž kterékoliv z nich pohlédnu do očí, okamžitě se naježí a prudce stáhne zpět, s čelistmi doširoka rozevřenými a drápy zatnutými do dlažby, která pod jejich ostřím tiše skřípe.

Chytím Tuggera za ruku a stisknu jeho prsty. Nezareaguje, vlastně mi nevěnuje jediný pohled. Táhne mě napříč halou, směrem ke třetímu – tomu nejširšímu, jelikož zabírá prakticky celou jednu stěnu – schodišti, jež z haly vede. Ne však vzhůru do druhého patra jako zbylá dvě, ale dolů. Je to jen pár nízkých schodů spojujících halu s obrovským, dříve patrně společenským či dokonce tanečním sálem. O jejich honosnosti svědčí nejen bohatě zdobená zábradlí, ale i stopy po koberci, který schody kdysi překrýval a který časem pravděpodobně podlehl náporu molů.

Pod nohama mi tlumeně zavrzají parkety. Každý můj krok se rozléhá kolem, odráží se od stěn a vysokých stropů. Všechno je zahaleno do mělkého přítmí, prosvětleného jen petrolejovými lampami na zdech či občasnými paprsky měsíčního svitu, které sem dopadají velkými, prkny přebitými okny. Stejně jako v hale i tady mi nad hlavou visí velký křišťálový lustr. Tenhle je však o poznání větší a honosnější než jeho menší verze v hale, a mě se náhle zmocní nutkání zkusit jej rozsvítit a zjistit, jak vypadá v celé své kráse.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zlatá značí osud.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.