JAROSLAV HAVLÍČEK

NEVIDITELNÝ

Vydal: Michaela Dusíková, ARTiS

Högerova 1098/13, 152 00 Praha 5

v roce 2021

1. vydání

ISBN 978-80-88420-65-1 (online, EPUB)

ISBN 978-80-88420-66-8 (online, MOBI)

www.artispraha.com

1

Deset let

Jsou tomu necelé tři měsíce, co mne došla zpráva o úmrtí Cyrila Hajna. Docela stručná a chladná zpráva, jaké docházívají v takových případech a za podobných okolností: „Oznamujeme Vám, že zemřel včera o půl deváté večer na zápal plic. Máte-li nějaké zvláštní dispozice k pohřbu, sdělte je ihned.“ Razítko a datum. Podpis, podobný stenografické zkratce. Víc nic.

Ne, neměl jsem pražádné dispozice k pohřbu, pražádné, ten lístek měl však týž výsledek, jako když na zdánlivě zhaslé ohniště stříknete lžíci lihu: mrtvý popel vybuchne hučícím plamenem. Možná že vám trochu přismaží obočí, možná že vám očadí čerstvě obílenou zeď. Nosil jsem ten stručný lístek u sebe a neustále jsem jej musil vytahovati z kapsy. Podívejme se, tedy zemřel! Zemřel! Všechno zlo, které způsobil ten nevinný viník, pěkně a soustavně se mi počalo objevovati při jídle, při práci, při usínání. Ne snad že by bylo již zapomenuto. Nikdy, nikdy nemohlo být zapomenuto! Nyní však strašidla vylezla z hrobů. Několik posledních let mého života mi leželo před očima.

Nevím, kdy mě vlastně napadlo, že bych měl svůj životní příběh napsati. Nejspíše tenkrát, když jsem si poprvé uvědomil, že tomu brzy bude právě deset let, co jsem vstoupil do tohoto domu.

Zní to nesmírně vznešeně: napsati historii svého života. Mně však vůbec nešlo o nějaké zvěčnění mých velikých činů. Není tu také celkem nic krásného, co by se dalo zvěčniti. Možná, že jsem jen pocítil nutnost dokázati něco svým pochybnostem. Možná, že se mi v křivolakém proudu mého osudu cosi ztratilo a já si myslil, že to touto cestou naleznu. Avšak ne! Jenom ne žádné vyvracení vlastní viny, když přece vím, že ničím nejsem vinen, jen žádné stíhání žháře, když ten je mi přece dobře znám! Spíše tu jde o jakousi zkoušku odvahy. Odvahy? – Haha – ovšem. O tom však zatím nic, o tom až později!

Začít na den, na minutu přesně, kdy se počalo mé neštěstí! Nechť si kdo chce myslí, že jsem pošetilý, když jsem se dal strhnout číselným mezníkem, který vlastně nemá pražádný význam. Jen ať si myslí kdo chce co chce, říkám to předem: Naprosto mi na tom nezáleží. Je to příliš svůdné, příliš vzrušující, dáti se do práce právě v den, který má příslušný vztah k událostem.

Jakmile mi bylo jasno, že musím svůj příběh napsat, začal jsem s přípravami. Nebylo dne, abych se neprobíral ve starých papírech, abych nepřemýšlel nad kalendářem a nečinil si zápisky. Usilovně jsem se snažil vydobýt ze zapomenutých let podrobnosti, slova, tváře. Ukázalo se, že dva měsíce nejsou na takovou přípravu pranic mnoho. Deset let! Jen se snažte rozpomenout pokud možno přesně na to, co jste dělali před deseti lety! Není to tak snadné, opravdu, i když děj, o který jde, je ve vašem mozku napsán nesmazatelně.

Pracoval jsem pilně o své budoucí historii. Nezapomněl jsem na nic, co by mohlo mé vzpomínky vybičovat k úplnějšímu vyjádření. Proto také jsem udělil všechny ty poněkud podivínské rozkazy pro dnešní den. Podivínské? Proč ne? Cožpak nemám na nějaké to podivínství právo po všem, co mě potkalo?

Konečně nastal ten zvláštní den, kdy se podle připraveného plánu mám přímo opíjeti svou minulostí. Dnes nebylo ani pomyšlení na nějakou kancelář, na nějakou továrnu. Od časného rána jsem pečlivě studoval všechen pracně sebraný materiál. Odpoledne jsem si vyšel na samotářskou procházku, abych si provětral hlavu. Pomalu, krok za krokem, po umrzlé cestě k lesu a zpět. Doma jsem pak seděl a kouřil. Držel jsem své zajaté vzpomínky, omámené kouřem doutníku, na dosah ruky. Pronikavě jsem si je prohlížel, mlčky, vytrvale. Viděl jsem, jak se tetelí a jak se chvějí ty mátožné stíny, ty ubohé přízraky!

Řádně jsem se navečeřel, potom jsem se uzamkl v pokoji. Nyní zde sedím a píši první řádky. Opatrně, krasopisně, skoro chlapecky. To je ovšem jen rozběh. To je jen úvod. Po levé straně mého psacího stolu leží krabice s doutníky, po pravé sklenka a láhve vína.

Je to týž pokoj, který mi vykázali, když jsem zde poprvé nocoval, pokoj, v kterém jsem obýval až do své svatby. Tehdy byl pouhým hostinským pokojem. Povýšil jsem jej na svůj kabinet, když se můj tchán přestěhoval k tetě do přízemí a když nám, novomanželům, připadlo celé první poschodí. Je zde ovšem všechno docela jiné, než bylo tenkrát. Místo staromódního umyvadla s mramorovou deskou prostý americký psací stůl, otoman místo široké dubové postele a stojánek na odborné knihy místo nočního stolku. Všechny zbytečné věci, které zde kdysi byly, jsou většinou vystěhovány na půdě.

Kalendář nad mou hlavou ke mně promlouvá známým hlasem, hlasem prchajícího času, abych tak řekl. Třetí únor. Veliká černá trojka se sraženou hlavou. Nepřipadá nikomu z vás trojka jako číhající, zlé zvíře? Všimněte si jen: ostrý zoban, nebezpečný dráp. Navykl jsem se dívati se na trojku jako na číslici zlého osudu. (Pošetilost?) Únor je velmi nepříjemný měsíc. Něco na poloviční cestě mezi zimou a jarem. Únor – špatně to zní, alespoň pro mé uši. Člověk neví, co se může v únoru zlého přihodit. Jsem přesvědčen, že jsem vstoupil do tohoto domu v špatný měsíc a v špatný den.

Dnes je neděle – tehdy bylo úterý. Nyní je rok 1935 – tehdy byl 1925. V osm hodin večer před desíti lety mě tovární šofér přivezl před vrata Hajnovy vily.

Nalévám si z láhve pevnou rukou. Kouřím a bez chvatu oklepávám popel do popelníčku. Jen žádné bláznovství, jen žádný chvat! Jsem sám, připadá mi však, jako bychom tady seděli dva. Já – a naproti mně druhé mé já, mladší o deset let. Ten mladší je způsobný, zdvořile mi připíjí. Chovám se rovněž zdvořile k tomu pánovi, který má proti mně mnoho výhod. Je to neklidný host. Snadno by se mohl uraziti.

Před sedmou vstanu, obléknu si zimník, zasunu do kapsy pouzdro s doutníky. Ještě jednou, naposled, obrátím sklenku dnem vzhůru.

Poslední přehlídka armády před bojem – tak možno nazvati mé putování po schodech nahoru a po schodech dolů, nakonec zase zpátky k svému psacímu stolu. Všichni musí být ve svých pokojích, po celém domě musí být naprostý klid. Tak jsem to určil. Tak to je v mém programu. Nejdříve navštívím Sonin pokoj, potom půdu (i půda je důležitá, jak se později uvidí) – přízemí, zahradu. Ve všech místnostech klapnu vypinačem, postojím, zamyslím se, připomenu si určité podrobnosti, obnovím si jisté obrazy. Všude se mi představí nějaká stará scéna, vybledlý děj. Od předmětu k předmětu, od okna k oknu. Odejdu. Nechám rozsvíceno. Pokoj za pokojem. Místnost za místností. Pomalu a rozvážně. Ze zahrady pak obhlédnu celý veliký rozsvícený dům.

V osm hodin uplyne má předepsaná hodina ticha. V tu dobu budu již zas ve svém kabinetě, sám se svým sešitem a se svým vínem. V osm hodin vyjde Berta ospale ze své komůrky v podkroví, půjde v mých stopách a bude zhášeti světlo za světlem.

Vstoupil jsem rozpačitě do Sonina dívčího pokoje, jako vstupujeme do místnosti, v níž nám bylo příliš často naznačeno, že hrajeme roli vetřelců. Nezbývá než chovati se skromně, abychom nerozčilili zaujaté zdi, ustrašený nábytek, přejemnělé záclony a pokrývky. Raději jsem zůstal státi u dveří.

V tomto pokojíku se od Sonina dospění nic nezměnilo. Bylo to po jejím přání. Chtěla, aby jí pokojík vždy připomínal její dívčí léta. Měl jí být útulkem pro vzpomínky, pro jakési dívčí tajnosti. Nu, nemůže se říci, že její sentimentální představy byly vyplněny. Opravdu, to se nemůže říci!

Och, ten křehký, smetanově bílý psací stolek, ta lahodná, klášterní čistota stěn! Ty filigránské tvary, labutí šíje a stvoly lilií, naivní údiv nočního stolku! Neposkvrněnost! Panenství! Vlastně té neposkvrněnosti již není. Co se zde kdysi stalo, dávno smazalo všechnu jemnost. Kdybych chtěl předbíhati, mohl bych říci: Sledujte se mnou stopy! Podívejte se, podívejte se jen, čemu se podobá výhled z tohoto okna? Všimněte si, proč jsou záclony tak stydlivě husté? Vidíte to? Probleskuje to, je to nahé, je to střízlivé, tvrdé – vidíte to? Poznáváte to? Avšak – já nechci předbíhati.

Nic není trapnějšího, nic nedělá dojem takové pustoty jako klavír, o který po léta nikdo nezavadil. Druhý takový předmět, který přímo zebe, je knihovna, v níž se již nehrabou pošetilé ruce. Chcete-li si v domě opatřiti smuteční místnost, postavte tam klavír, na který nikdo nehraje, dejte tam knihy, které nikdo nečte, a chcete-li to dovršiti, postavte tam ještě lůžko, na kterém nikdo nespí. Budete pak do toho pokoje choditi jako do místnosti, v které straší. Člověk by nikdy nevěřil, co dovedou způsobiti předměty, jimž je určeno hlučeti, vyjadřovati se, býti teplé, žíti, a jež jsme přinutili k chladu, k mlčení, k nečinnosti.

Zde je klavír, knihovna i úzké dívčí lůžko. Přes narovnané peřiny je přeložena růžová vatovaná přikrývka. Toaletní stolek s oválným zrcadlem, na němž není již tret.

Nepotřeboval jsem mnoho v té náladě, v níž jsem byl, abych si ji představil, jak jsem ji zde vídal v posledních našich celkem bezstarostných a příjemných časech před svatbou. Buďto seděla za klavírem, a pak musila natáhnouti krk, aby mě spatřila, skryta za plachtou not, nebo na nízké stoličce u okna, na stoličce bez opěradla. Nohu přes nohu, ukazováček na bradě, ruku s tenkým prstýnkem na prsteníku vějířovitě rozloženu po knize. Podívala se pátravě zpod čela a usmála se, noha se jí sesunula s nohy, desky knihy zaklaply.

Soňa byla malá. Měla drobnou tvář, šedomodré, nebo spíše šedozelené oči. U kořene nosu a na tvářích měla pihy tak husté, že ji činily osmahlou. Vlasy tak tmavé, že byly skoro černé. Malá, velmi pěkná ústa. Štíhlé nohy, drobná dětská hruď. Nebyla význačně krásná, byla jen hezká.

V její postavě, v jejím zjevu bylo cosi svěžího a jasného. Rty měla tak červené, tak lesklé, že v některých dnech působily dojmem krvavé rány. Snad je každému jasno, že se zde snažím vykouzliti si obraz Soni-děvčete, řekněme třebas Soni-milenky, neboť s takovou se s ní chci sejíti zase po deseti letech, s právě takovou, jakou jsem ji tehdy znal. Nemíním zapírati, že můj vztah k ní byl tehda ne nepodobný vztahům jiných ženichů k jejich zaslíbeným děvčatům, ne tedy prost jisté zamilovanosti. Zamilovanost! Dnes ovšem drtím v sevřených zubech toto podivné a nepochopitelné slovo, drtím je skoro nevraživě. Nesnažím se však o nic jiného než býti spravedlivý. K sobě jako k ní. K ní stejně jako k sobě.

Kdyby nebyla léta zavalila vchod do mého srdce balvany, byl bych mohl možná říci: Ubohá Soňa! – téměř prostě a lítostivě. Nyní mi to dá však příliš mnoho práce, a tato slova, vyslovená nahlas, podobají se spíše posměšku.

Když jsem ji poprvé spatřil na večírku studentů a umělců ve vinohradském Národním domě, byla oblečena v modrých, světlých šatech s hlubokým výstřihem. Jak tančila, jedno ramínko šatů se malounko svezlo, odhalujíc křehkost a bělost paže. Zvláštní způsob tance s tělem odkloněným od tanečníka, nadšené oči, oddaně upřené do jeho tváře, to vše mi připadalo velmi vzrušující. Bylo jí tehdy dvaadvacet let. Zřejmá, ale vyzývavá čistota. Taková, již je nesmírně sladko obnažiti a mučiti polibky. Zadusiti její bezstarostný smích! Ano, ano – zadusiti navždy její smutný smích!

Pověsila si na zeď naši zvětšenou svatební fotografii. Neměl jsem nikdy rád tuto fotografii. Soňa je na ní jen naivní malou osůbkou v konvenčním závoji, s kyticí v loktech. Připadá mi, jako by v našem případě fotografický přístroj se byl rozhodl, že Soňu zahalí bezvýznamností, zatímco mne odhalí do dna duše. Nikde nevypadám tak krutě, tak samolibě, tak vítězoslavně jako na této svatební fotografii.

Hlava stulená k hlavě, ovzduší závojů a bílých růží, možno si dokonce přimysliti hru varhan. Idyla. Avšak již tenkrát, když jsem stál toporně, s hlavou jakoby namontovanou do svěráku, s očima natočenýma podle rozkazu, chvělo se mi na rtech ono pitvorné slovo, jež se mi později vnucovalo tak často a tak nepříjemně: komedie. Vystřízlivěti z okouzlení není ovšem pražádné neštěstí. Je to jen přirozený chod událostí. Jsme přece rozumní lidé, dovedeme se přizpůsobit. Známe dokonale tu obchodní hru s osudem: něco za něco. Nejsme bláhoví: co se uvnitř vylíhlo, nemusí hned ústy ven. Nač výstupy, nač slzy? Za chladný a povýšený úsměv se něco schová. Horší věci měly přijíti. Jiné hrůzy mě zkrušily, jiné obrazy mě zarmoutily než maloměstské oddavky a neobydlený pokoj.

Z půdy hledí do parku dva vikýře. Ke každému vikýři přísluší jedna podkrovní komůrka. Ta, která je od schodiště vlevo, náležívala Neviditelnému, v druhé bydlíval Filip. Pelech Neviditelného zůstal pietně prázdný. Je prázdný i za mých nových časů, poněvadž mám za stylovost, když některé místnosti domu jsou uzamčeny. Za těmito dveřmi sídlívalo groteskní tajemství. Tam číhávala dřevěná loutka, jejímiž údy vládl nevraživý principál – rovněž Neviditelný. (Myslím toho na nebesích.) Rzivá bouchačka na plašení vrabců! Kdo by byl věřil, že jednou něčí prsty zažehnou oheň v jejím zvlhlém prachu, že rána vyjde a zasáhne?

Filipovu komůrku obsadila Berta. Je to zvrácená žena zvrácených choutek – vím to, mohl bych o tom posloužiti důkazy. Je mladá a nesmírně líná. Katy s ní zažívá mnohé hořké chvíle. Baví mě však, když je Katy nešťastná. Nemám ostatně nic proti tomu, že žije pod mou střechou bytost veskrze cynická. Dopřávaje útulek tomuto chlípnému zlu, zvracím staré počestné zákony domu, které se nevyplatily. Proti úctyhodnosti, již Bůh zradil, třímám tuto výsměšnou červenou svítilnu, vždy ochotnou se rouhati.

Berta drží s šoférem Kryštofem, který spolu s Paříkem obývá v suterénu. Hle, tajné schůzky v nedávno postavené garáži, horké šepty v parku, spiklenecké, dorozumívající se pohledy! Kryštof je potměšilec se zelenou pletí a černýma očima. Bylo by obtížné hledati někde jim podobný tak sourodý, zlotřilý pár!

Nevlekl jsem se do výše schodů jen proto, abych poseděl v komůrce Neviditelného, nepřišel jsem zjistiti, že Berta zde skutečně o samotě svítí, jak jí bylo nařízeno, a čichati zpod dveří kouř její cigarety, nepřišel jsem ani pozdraviti svého přítele, jenž se jmenuje prach a jenž vládne nad starým haraburdím, složeným v třetí, rozlehlé půdní komoře, jejíž malá, trojúhelníková okénka vedou nad průčelí. Mým cílem bylo okno, vedoucí ze síňky mezi komorami k východu, nad prostor dvorku, vydlážděného kdysi Paříkem, kde je nyní postavena garáž.

Tam jsem stál dlouho, velmi dlouho. Nemohl jsem odtamtud ovšem nic vidět. Nepřišel jsem však pro vyhlídku. V chabém svitu mouchami pokálené žárovky jsem ohledával okenní rám, otáčel zrezivělými uzávěrami, kladl hlavu na ledové sklo. Na tomto místě vyzrálo v čin zoufalství jednoho velmi silného člověka. Na tomto místě čísi bludná duše spěla k svému údělu. Tady bylo rozťato zašmodrchané vlákno osudu, ten však, jenž balancoval na tomto hebkém laně, musil skončiti tak jako tak fiaskem, protože za jedním uzlem byl druhý, k jehož rozvázání nestačila již jeho fantazie.

Navštivte kteroukoli továrnu; budete-li tam váženou osobností, budete-li tam z jakýchkoli důvodů vítaným hostem, provedou vás ochotně po všech místnostech, ukáží vám zařízení, předvedou vám výrobu. Zavedou vás do místnosti, kde duní setrvačník a kde se sbírá pohonná síla na pásmo strojů. Ukáží vám dílnu za dílnou; uvidíte, jak výrobek vzniká, jak se zdokonaluje a jak vychází z posledních, jemných rukou.

Dílna, v níž byl stvořen můj osud před deseti lety, byla navštívena zestárlým zájemcem, zájemcem, který měl opravdu proč se o ni zajímat. Postup jeho byl tento: vešel s kloboukem v ruce nejprve tam, kde nitka pásma byla navázána, šel okolo dveří, za nimiž duněl setrvačník osudu, zastavil se na místě, kde první zkomolené dílo bylo vrženo na smetiště. Nyní půjde, aby se ještě zastavil u výrobku neméně bezcenného, pak projde s menším zájmem ostatní místnosti, a nakonec usedne, aby popsal, co viděl.

Šel jsem ze schodů s pláštěm vlajícím, s bradou zdviženou do výše. Chmurnost mě prostoupila, vlna divokého záští se ve mně zvedala. Tak jsem to chtěl míti. Nyní ještě pokoření – a nakonec chlad noci, chlad, jímž rozpálené železo tuhne v tvar. Pevností svého předsevzetí, poslušností vlastního rozumného rozboru a silou protichůdných působení zklamání a hněvu stanu se ještě nakonec básníkem!

Sešel jsem do přízemí. Tam jsou také dvě místnosti, v kterých nikdo nebydlí. V každé z nich by mohl býti vztyčen pamětní kříž s příslušným nápisem: „Zde zhasl ve věku šedesáti let slovutný továrník Hugo Hynek Hajn. Zde zesnula jeho počestná teta, osmdesátiletá dívka s velkoměstskou minulostí.“ Hřbitov! Panoptikum! Šel jsem tudy s rukama za zády, s kloboukem na hlavě. Všechno dělalo: vpravo hleď! – portréty, nábytek, třásně, vyšívané pokrývky, alba, vázy, obrazy! Měl jsem dojem zdařilé inspekční generálské návštěvy. Opravdu! Všechno mlčky: vpravo hleď!

Strnule, výhružně, vážně jsem vstoupil do Katina pokoje.

Katy! Bylo jí sedmnáct, když jsem ji uviděl poprvé! Předčasně vyspělá, bílá a růžová dívka. Jasně modré oči, poněkud šikmo posazené, nad čelem vzdorovitá satyří čupřina. Jako by skrývala růžky! Ústa také satyří, s koutky při úsměvu se šířícími vysoko vzhůru, nad nimi záblesk drobných, bělostných zubů. Štíhlé, taneční nožky, pevná, ostrá prsa. Samý smích. Vtělený život, vtělený optimismus.

Dnešní Katy je pokorná samička, které, chci-li, užiji a kterou, chci-li, odstrčím. Nikdy nemám obav, že se mi vzepře, že mi prchne. Vždy k službám, prosím. Je v tom jakési maličké tajemství, až do té chvíle jen moje vlastní. Je to zatroleně zamotaná historie. Nebojte se, však ji brzy rozmotám.

Nemiluji Katy ani dost málo. Prostě ji trpím. Katy je otrokyně. Udělal jsem z ní otrokyni, protože se mi chtělo. Ještě je tělesně velmi dobrá, ale sedmnáctiletá Katy, smíšek a dravec to již není. Někdo by snad mohl říci, že jsem spáchal velký hřích na této dívce, překypující životem. Možná že ano. Nepopírám to. O jedno obvinění více nebo méně – naprosto mi to nevadí. Což nebyl na mně spáchán také veliký hřích? Mučil jsem se já, proč by se nemučil také ještě někdo jiný? Jaképak cavyky!

Filip a ona byli sourozenci. Ovšem, Filip byl tenkrát jen chlapec, sotva škole odrostlý, zajíkavý, neobratný. Později se z něho vyklubalo něco jiného. Musím se smát, kdykoli si představím onu scénu, při níž jsem byl nucen vykázat ho z domu. Byl již vojákem, nabyl jakési sebejistoty, ničím odůvodněné, poťouchlosti v očích, drzých úsměvů. Myslím, že již delší dobu nebyl tak zcela nevinný, jak se dělal, že měl dávno docela dobrou představu o tom, čím Katy v domě je. Netroufal si však, to byla celá věc! Nebo snad dokonce čekal na příležitost, spekuloval na ni, jako činí tak mnozí lidé na tomto světě? Nu, spekuloval-li, pak se pořádně zklamal. Já nejsem z těch, kteří si něco dělají z pohrůžek, pomluv nebo soudu lidu.

Jednoho večera dostal se Filip klíčem, který mu byl svěřen (neměl jiného domova než dům, v kterém sloužila jeho sestra), tichošlápsky do Katina pokojíku a narazil na ni právě ve chvíli, kdy oblečena jen v prádle opouštěla mou ložnici. Uslyšel jsem hulákání, troufalé pohrůžky, prosby a vzlyky. Oblékl jsem župan a kráčel vstříc té domýšlivé mnohomluvnosti. Dostal jsem se tak do rány svému rozlícenému lokaji. Něco jako scéna z Fausta. Valentin, zklamaný sestrou, osočuje svůdce. Ovšem v bezmezně pitomé reprodukci. Nebylo souboje, v němž by ďábel vedl ruku hříšníkovu, aby jí ztopil ocel v prsou spravedlivého; pěšácké bodlo zůstalo zavěšeno na opasku. Katy však byla zdrcena stejně, jako by ústy výrostkovými k ní mluvilo živé svědomí celého světa. Nutno konečně přiznati – po odchodu vojákově zůstala vlastně teprve jaksepatří sama.

Řekl jsem, že Filip s Katy byli sourozenci. Nevysvětlil jsem však dosud, jak se ti dva dostali do Hajnova domu. Nuže, starý Hajn vykonal kdysi skutek milosrdenství, který se mu vyplatil. Katy bylo deset a Filipovi sotva osm let, když jejich ctihodný tatínek, notář, spekulant a hýřil, zpronevěřil svěřené mu sirotčí jmění. Žil nějaký čas se svým lupem a se svými nenasytnými milenkami, a když to vyšlo najevo, oběsil se na šlích ve vězeňské cele. Jak vidět, trpěl přece jen ještě morálními předsudky. Jeho žena byla nedůtklivá, sentimentální dáma, společenská osoba, čtenářka limonádových románů. Rozeslala několik slzavých psaní svým příbuzným a vypila jed jako zamilovaná služka. Děti osiřely. Slzavé dopisy nebyly k ničemu, žádná ze sester notářčiných se nepřihlásila. Všechna ta vznešená banda zalezla do děr ze samého odporu k dětem zlodějovým. A tu se na scéně objevil Hugo Hynek, který byl právě na vrcholu kariéry dobrotivého a bohabojného muže. Přijal děti do domu tak, jak byly, s celou poskvrněnou pověstí jejich rodiny.

Později se z Filipa stal vděčný a závislý služebník a z Katy přítelkyně a společnice domácí slečny, chudá příživnice, jedním slovem – služka. Sluha a služka. Nemohli si vlastně u Hajnů naříkati. Jejich úsluhy a jejich vděčnost byly přijímány sice jako samozřejmé, ale přátelsky. Nikdo se na ně nedíval příliš spatra. Oba patřili k rodině.

Možná že snad přece jen v tomto případě poněkud přestřeluji, mluvím-li o Hajnově milosrdenství tímto způsobem. Vlastně to bylo od pana tchána docela hezké. Má to však své příčiny, že se nemohu přitom zbaviti jizlivosti. Tak například opovrhuji Katy. Katy mě zklamala. Ta výbojná, nezkrotná dívka, v niž jsem jeden čas věřil, stala se tak lehoučce tím, čím je! Neodolá vladařskému naléhání těla, chudinka! Byla tak oddaná své velitelce, Soni, a přesto se nikterak neštítila mé manželské postele! Ale což to – nejhorší je, že padla pod svým malým břemenem, že se svíjí výčitkami svědomí, které mi mohou být leda k smíchu!

Vzpomínám si, že jsem si umínil býti spravedlivým. Dobrá, budu tedy spravedlivým. Je pravda, že opovrhuji Katy také prostě jen proto, že mi zůstává nablízku. Opovrhuji všemi, kteří u mne vydrží přes mou tvrdost a přes mé rozmary. Zůstávají, protože mám peníze, protože dobře platím. Tato výtka se ovšem netýká Katy. Ta mě miluje.

Stačilo, abych se objevil na prahu – a viděl jsem: vyskočila ze svého místa, oči se jí rozšířily hrůzou. Zprvu jsem nechápal, potom jsem se dovtípil. Ovšem, ovšem, ona nevěděla, k čemu se chystám. Naprosto nemohla věděti, k čemu směřují všechny ty podezřelé přípravy. Myslila si – co ona si myslila! Přes všechnu urážlivost té představy musil jsem se usmáti.

Skrýval jsem svůj úsměšek do dlaně, neboť jsem nepřišel, abych byl roztomilý, abych se bavil. Vypadal jsem asi velmi výhružně s kloboukem do očí, se zarputilým pohledem. Divný, černý pták, mlčelivý host! Sledovala ostražitě mou volnou ruku za zády. Myslila, že v té ruce je nůž nebo bomba nebo střelná zbraň – to si myslila. A já stál a hleděl soustředěně do jedněch tupých očí. Do jedněch tupých očí! Avšak ne, nebudu o nich ještě mluviti. Zbavil bych své vyprávění všeho, čím by mohlo zaujmouti, kdybych již nyní, na počátku, pověděl všechno, s čím je třeba setkati se až na konci. Když jsem začal uhryzávati ze svého vlastního osudu, také jsem nevěděl, jak to skončí. Nechť neví čtenář právě tak, jako já jsem nevěděl. Ať se jen dá překvapiti, ať prožívá pěkně se mnou mé nádherné zážitky!

Stál jsem a díval se – a Katy čekala jako šelma připravená ke skoku. Přiznávám se, nikdy bych nedokázal to, z čeho mne podezírala. Kdysi jsem se sice dovedl odhodlati k jistému činu, to však bylo něco docela jiného. I já, který pramálo rozeznávám dobré a zlé, vím, že to bylo něco jiného.

Katy si nesmí nikdy osobovati právo ptáti se mne na mé úmysly. Je zvyklá dívati se mi po očích a odhadovati. Nyní odhadla tohle. Konečně, není divu: má vznícená tvář, odhodlaný krok, a nyní to mnohoznačné vyčkávání! Činí mi vždycky radost, uzřím-li úzkost v Katiných očích. Její obdiv, který ke mně chová, je opepřen hrůzou z mé nevyzpytatelnosti. Nedalo mi to. Naschvál, z pouhého žertu, učinil jsem neznatelný pohyb rukou za zády. Takový – řekněme – hrozivý pohyb ke kapse. Vykřikla. Rázem byla u mne, hleděla mi zblízka do očí s výrazem plným strachu a prosby. Ústa se jí chvěla. Přes svou pokoru se připravovala na zápas. Neříkala nic. Jak by si směla dovolit oslovovat mě, když nebyla právě povolána k roli milostnice?

Odstrčil jsem ji a ona se mi pověsila na loket. Cítil jsem, jak se její tělo přilepilo k mým svalům, jak její srdce zabušilo na mém předloktí. To chvějící se poprsí jako by se nabízelo, jako by slibovalo, že svede mé myšlenky na bezpečnější pole působnosti za jakoukoli podlou cenu.

Vyprostil jsem rychlostí blesku ruku a zvedl ji nad hlavu. Druhý výkřik, tentokrát velmi zoufalý, vyšel jí z úst. Dal jsem se nahlas do smíchu. Do drobného, suchého smíchu, jako když se sype kamení. Směl jsem si dovoliti tento smích v tuto chvíli. Byl to stylový smích.

Odstoupila. Stáli jsme hruď proti hrudi. Nedíval jsem se již na ni, díval jsem se jen na špičky svých bot. Opět s rukama za zády. Prudce oddychovala. Hnus mě prostoupil. Bylo mi na zvracení z vší té neomezené moci, z všeho toho bahna, které se kolem mne vzdouvalo a kypělo páchnoucími bublinkami.

Pomalu jsem se otočil a vyšel ze dveří se svěšenými koutky úst.

Krok za krokem jsem chodil zahradou. To byl poslední oddíl mých předsevzatých úkolů: viděti zářiti mlčící dům. Obcházeti rozlehlý a ponurý Hajnův dům s jeho třemi balkóny, s jeho kostrbatými vikýři, s jeho vznosným portálem a barokní prostorností, dívati se na něj, jak z oken sálají slavnostní a tiché snopy světla v marném očekávání. Měla mi tak býti připomenuta první rodinná přijímací hostina v Hajnově vile. Také tenkrát, po všech těch podivných výkladech, jimiž jsem byl vyčastován, šel jsem se projíti do parku. Tenkrát jsem ovšem nešel sám.

Nebe bylo zelené od měsíce a plynoucí mraky černé nebo svítící, podle toho, zda byly prolínány paprsky nebo zapomenuty jimi. Na střeše ležely zbytky sněhu, bezlisté větve trčely k obloze, lavičky zely poloutopené v zmrzlých závějích. Určil jsem si obejíti dům třikrát, vždy v hlubších kruzích. Čím dále jsem zacházel do parku, iluze byla dokonalejší. Ticho, znásobené temnem, nabývalo větší ponurosti. A když jsem se vracel, když se opět blížila světla, bylo to, jako bych kráčel vstříc hostině duchů. Takového záření, a nikde ani hlesu! Hle, nejvýše ze všech podkrovní světýlko komory Bertiny, hned vedle, jako soví oko, jako mázdrovité oko mrtvého ptáka, okénko Neviditelného, zakryté žlutou záclonkou. Pod nimi dva světelné pásy, patro a přízemí, nejníže pak pootevřený zadní vchod a okna Paříkovo a Kryštofovo.

Můj osamělý krok na zmrzlém sněhu cestiček, horečné vnímání a přemýšlení – připadalo mi, jako by se co chvíli měly ozvati tóny klavíru do zimní noci, jásavé tóny, nasbírané bezstarostnými prsty. Co chvíli mohl lehnouti bachratý, směšný stín na žlutou záclonku!

Připouštím, že to vše je jen pouhý patos, nic než divadelní lež. Kdo si však umínil, že se opije, musí záměrně vypíti přiměřenou dávku alkoholu. Kdo si chce opatřiti plodné vzrušení, musí nahmatati uvnitř spící, nepoužívanou klaviaturu a zabouřiti na ní všemi prsty. Nezáleží na tom, je-li prostředkem jen pouhá autosugesce, jenom když se v boku otevře rána a stigmata na rukou i nohou vypotí svou krev!

A tak jsem se postavil nad jedním hrobem. Schýlil jsem hlavu nad jedním kouskem země těsně před krabicí nové garáže. Vydupal jsem si místo ve sněhu, velmi povědomé místo, a pohlédl nahoru nad sebe, k známému půdnímu oknu. Tam nahoře byla černá, hrbolatá čára prejzové střechy. Tam nahoře byla obloha. Stál jsem. Čekal jsem. Nebe se neotevřelo, po paprsku mého oka se nesvezlo dolů žádné smířlivé poselství. Kdysi jsem zhasil skomírající svíci v domnění, že nastává den. Byl to omyl. Noc se stala jen o to temnější. Ovoce mé staré odvahy, na niž jsem býval tak hrd, svraštělo a shnilo. Jsem dokonale sám, žádný živý člověk mi není druhem, potácím se mezi pouhými přízraky, čeho se dotknu, je slizké a páchnoucí, nikde cíle, nikde naděje, nikde východiska!

Avšak ne – člověk jako já nevěří v zázraky. Nestojím o útěchu shůry. Nemám výčitek svědomí, srdce mi nepuká steskem. Nejsem zvyklý naříkati nad něčím, co nelze odčiniti. Nikdy neslzím! Nikdy!

Vytáhl jsem hodinky. Tři čtvrti na osm a pět minut. Vše klapalo bezvadně. Čas byl správně rozměřen. Kráčel jsem k domovním dveřím.

V rozlehlé síni září podivný lustr, podobný hřbitovní svítilně. Je z těžkého, černě lakovaného kovu, je zavěšen na řetízcích, jeho hlavice vyrůstá v jakousi trnovou korunu. Pravá hřbitovní svítilna! Než sem byla zavedena elektřina, svítilo se v ní prý Hajnovými svíčkami. Nikdy jsem neměl rád tuto svítilnu. Její železné hrany kreslily okolo stínu chodce stín mříže a její spodek svítil okrouhlým, nebezpečným okem. V určité chvíli byl stín toho, jenž kráčel síní, prozářen postranními malými žárovkami, pouhou mlhovinou, rozrůstající se v čtyři mátožné polostíny na všechny čtyři strany světa.

Postál jsem dnes pod touto nenáviděnou lucernou s rozkoší. Můj stín čtyřikrát rozšlápnutého pavouka mne nesmírně bavil. Byl jsem živočichem, ukřižovaným na větrné růžici.

2

Já

Nepozorujeme snadno změny způsobené lety na našem vlastním zevnějšku. Většinou dovedeme zjistiti jen ty nejzjevnější a nejobvyklejší. Honosíval jsem se bujnou kšticí nad klenutým, vysokým čelem – dnes mi zůstal na temeni sotva chomáč světlého chmýří. Míval jsem jemný, zahnutý nos – ten nyní ostře vyniká z povadlé tváře. Stal se sovím zobákem. Dělená, energická brada vypadá téměř surově, důlky v tvářích se proměnily v hluboké brázdy, oči se staly pichlavými a zapadly.

Byly to hlavně mé tělesné přednosti, které mi před lety získaly obdiv Hajnovy dcery. Mám statnou postavu, jsem svalovitý a velmi silný. Tenkrát jsem ke všemu ještě býval mlád. Mládí vždycky něčím lže! U mne lhaly nejvíce důlky v tvářích a potom jakási nyvost v pohledu. Kritický druh by se tím nedal zmásti, víme však, že tyto věci nastražila příroda pro ženu. Například neměl jsem v povaze nikdy nic zádumčivého, a přece jsem vypadal zádumčivě, když se mi zachtělo. Docela obyčejná věc, prosím. Šedé, jasné oči, posazené hluboko pod huňaté obočí, vypadají melancholicky. Podobnou léčkou je úsměv. Můj, nebyl-li právě výrazem ironie, činil dojem zdráhavosti jako u ostýchavého děvčete.

Mám jednu z těch rázovitých hlav, na které se nezapomíná. Nestalo se mi nikdy v životě, že by si mě byl někdo s někým spletl. Také se mi však nestalo, že by byl někdo ke mně doopravdy přilnul. Probírám-li svůj život s opatrnou kritičností, jako například dnes, mohu směle říci: Nikdy jsem neměl přátel. (Ani Dont nebyl nikdy mým přítelem.) Ještě k jednomu nedostatku se musím přiznati: zřídkakdy jsem byl vlídný nebo laskavý k ženě. Ani jako chlapec, ani jako jinoch – opravdu! A přitom jsem byl příjemným společníkem, hostem, jenž byl všude rád viděn, odborníkem, kterého si všude vážili. Myslím, že ženám jsem byl příliš nedostupný a mužům vždy příliš nebezpečným konkurentem. Ano, tak je to. Kamkoli jsem vkročil, všude jsem probouzel ovzduší plné předstihování, zastiňování a nepokoje.

Nikdy jsem nenosil vousy. Holil jsem se jako student v dobách, kdy si hoši snažili vypěstovat knírek stůj co stůj. Proto jsou mé vousy tak tvrdé a nepoddajné, pokožka na bradě a čelistech drsná. Kdybych byl tmavovlasý, vypadal bych dozajista jako modrovous, jsem však velmi plavý. Tím se stává – zvlášť nyní, po letech – že celá má hlava je zbarvená jakoby v jednom tónu. Nemám rtů a nemám ruměnce. Kdysi jsem s oblibou nosil oblek pískové barvy. Říkali, že vypadám jako socha, všecek vytesán z pískovce; to se týkalo mé postavy i tváře.

Nelze spočítati, kolik lidí mi v životě naznačilo, že vypadám aristokraticky. Nic mi nebylo nikdy více k smíchu. Je-li tomu opravdu tak, pak nutno říci, že v mém případě spáchala příroda jeden ze svých nejpovedenějších šprýmů. Nejjistěji by se o tom přesvědčil ten, kdo by se seznámil s mým otcem. Můj otec totiž dosud žije, setkání s ním není nemožné, ač bych je nemohl nikomu zrovna doporučiti. Hlava mého otce je nápadně podobná mé, jeho postava a držení těla je stejné jako u mne, a přece o jeho původu, o jeho životě, o jeho mravech sotva by se mohlo říci, že byly kdy aristokratické. A ujišťuji vás, že můj děd, pokud si ho dovedu představiti, byl věrně podoben mému otci, a přece jen zhynul v příkopě u silnice s lahví kořalky v kapse, s lahví pečlivě dopitou, a byl vypraven na hřbitov na obecní útraty.

Tím není řečeno, že můj děd se otci nepovedl, že můj vznešený papá se nedá přirovnati s tímto vesnickým pobudou. Můj otec není o mnoho lepší než můj děd, liší se od něho jen tím, že má matka dovedla čas od času uplatniti svou autoritu a že se jí jakžtakž podařilo udržeti otce u jeho truhlářského řemesla. Tím zase nemá ovšem být řečeno, že má matka je andělem v lidské kůži, ubohá trpitelka, nebo něco podobného. Má-li býti dán průchod pravdě, nutno říci, že moji rodiče jsou dvojice hrubců, kteří byli odevždy v nesvárech s celou obcí, kteří nadělali za svého života více skandálů než nábytku, kteří milovali ze všeho nejvíc jen každý sama sebe a kteří své děti vychovali jen proto, že bylo mnohem obtížnější se jich zbaviti.

Vezme-li se to z této stránky, bylo by možno snad mé dětství nazvati truchlivým nebo hořkým – jak se komu líbí. Byl jsem třetí v řadě sedmi sourozenců, kteří zůstali naživu. Další čtyři zůstali zahrabáni po různých koutech vesnického hřbitova. Osud těchto malých mrtvých byl vždy stejný: jediným a posledním jejich svátkem byly Dušičky, které následovaly po jejich úmrtí. Tu matka ušila plátěný polštářek, vyplnila jej pilinami, ozdobila jej růžovým a bílým papírem a koupila několik svíček, které byly svěřeny nám živým k opatrování. Po této jediné a poslední pompě nebylo již nikdy na ně vzpomenuto. Ani rodiče, ani kterýkoli z mých četných bratří nebo sester nevědí, kde jsou tito malí nebožtíci pochováni.

Můj nejstarší bratr se jmenuje Bedřich jako otec, druhý František. Po mně následovala sestra, která dostala jméno po matce, Anna. U nás si nikdo nelámal hlavu s jmény. Narodil se a dostal nějaké – tím to bylo odbyto. Rodiče se tvrdošíjně vraceli k jménům zahrabaným na hřbitově. Tak byly u nás celkem tři Marie a teprve té třetí se podařilo vyrůsti.

Mám-li říci pravdu, nevím ani přesně, kde nyní většina mých sourozenců žije a jak se jim daří. Nemilovali jsme se nikdy. Držela nás pohromadě jen společná bída a společní nepřátelé. Bedřich byl odveden a zůstal na vojně. Neviděli jsme se dvanáct let od té doby, co se naposledy ode mne pokoušel vypůjčiti peníze a byl odmítnut. Naše bratrské styky skončily nevýslovně sprostým dopisem vojákovým. František je hrbatý a stal se holičem. Je ženat a má vlastní holírnu v okresním městečku poblíž naší vsi. Je považován za dobře situovaného. Poněvadž mu, churavci, zůstal v krvi strach z rodičů, má neustále někoho z rodiny na krku – buď otce, kterému se již nechce do truhlařiny, nebo některého z bratří a sester. Vyučil již tři synovce svému ušlechtilému řemeslu. Je chvástavý a pyšní se tím, že ode mne nikdy nic nežádal. Díky Bohu, trvá dosud na svém bohumilém předsevzetí.

Sestra Anna se provdala za tovaryše mého otce. Za tři měsíce po svatbě vřískalo již jejich první dítě v prádelním koši. Kdykoli si představím líbezný obrázek soužití, jež v prodlužené chalupě vedou ti povedení manželé, musím se smát. Tovaryš Ferda je o dobrých deset let starší než já, je tedy o jedenáct let starší než Anna. Oženil se s ní, protože ho žádná z vesnických dívek nechtěla. Měl nejhorší pověst, jakou si může chasník vysloužiti: rváč, který byl vždycky bit, hráč, jenž vždycky prohrával. Je to křivonohý seladon s rezavým, výbojným knírem. Sestra je o hlavu větší než on. Vládne svému muži i mým rodičům naprosto neomezeně.

Mezi Annou a ostatními sourozenci jsou dvě mezery, jež zůstaly po sestrách uklizených na hřbitově; to znamená, že jsem o pět let starší než Arnošt. Ty další děti mi zůstaly již zcela cizí. Například Antonín se narodil až tři léta po Arnoštovi. Byl sotva tříletý, když já jsem odešel na studie.

Arnošt se pyšnil nejvznešenějším jménem, jaké kdo v naší rodině obdržel. Zkusil jsem s ním, jak jen může starší bratr zkusiti s mladším, který mu byl svěřen v opatrování. Jen v jediném oboru vynikal tento Arnošt nezměrnou poslušností: bylo mu nařízeno, aby se mne držel, držel se mne tedy usilovně. Nejlepší svá klukovská léta jsem prožil s tímto spratkem, zavěšeným na cípu mého kabátu. A ani nemohu být dnes příliš hrd na to, že jsem „vychovával“ Arnošta.

Přes můj bratrský dohled se z něho vyklubal zločinec. Ne sice nejhorší ze zločinců, přece jen však zločinec podle soudu světa. Jako dvaadvacetiletý sazeč znásilnil jedenáctileté děvčátko. Seděl několik neděl ve vězení a potom zmizel z domova. Zůstal nezvěstný. Tento bratr mi dosud nahání strachu. Bojím se, že se přede mnou jednoho dne objeví a že se mi pak představí v podobě ne právě nejušlechtilejší.

Kdo by odhrábl hoblovačky v naší veliké světnici, v níž se odpradávna pilo, jedlo i spalo, nalezl by prkna podlahy černá a napolo prohnilá. Jak by ne, když tam po léta močily a vyměšovaly se všechny nadějné haluze naší rodiny! Mezi hoblovačkami jsem počal rozeznávati první tvary světa. Na truhlářském „ponku“ se obědvalo, hrály se na něm karty, tam později sestra Marie, nadaná stejně jako já učelivostí a hlavně čtenářskou vášní, čítala při světle svíčky a bývala za tuto neřest bita tu otcem, tu matkou. Kolem něho se odbývaly rodinné šarvátky, honičky rozzuřeného otce za proklínající matkou, provázené smíchem starších a vřískotem mladších sourozenců. Na „ponku“ jedna po druhé stály čtyři rakvičky dětí, které nám zemřely.

Stávalo se často, že u nás nebývalo, jak se říká, do huby. Přímých zakázek měl otec pramálo. Povětšině pracoval pro truhláře v městečku: laciné kuchyňské kusy, rakve zhruba tesané, vesnické almary. Stačilo, aby se otec nepohodl s městským mistrem, aby si s ním vynadal pro tu neb onu nesrovnalost, a již tu byla bída. Tu si matka vybrala některého z nás, který se jí zrovna připletl do cesty, přiložila k červenému nosu kapesník a šla do města, usmiřovat otcova chlebodárce. Nesčíslněkrát jsem se zúčastnil těchto výprav. Bylo to vždycky stejné. Nejdříve nám nechtěli otevříti, pak vyjednávali mezi dveřmi, nakonec jsme byli pozváni do dílny a tam si městský pán před námi, před svou rodinou, před učedníky vyléval vztek na mého otce. Matka zvítězila vždycky. Nikdy se nestalo, že by se byl mistr zatvrdil nadobro. Vždy však existovala ponurá mezidoba – čas mezi dnem, kdy otec se ještě cítil uražen, a dnem, kdy byl nedostatkem přinucen připustiti matčinu kajícnou výpravu.

Stávalo se také, že neměl dostatek práce ani městský živitel, a pak přicházela do stavení bída, která se nedala vyorodovat. Otec zůstával v posteli, učedník byl poslán k rodičům, děti brečely. V obdobích, kdy se dalo něco vytěžiti z katolického kalendáře, posílali nás na koledy. Ne-li, byli jsme nuceni bez okolků žebrat. Zpívával jsem za dveřmi lepších lidí v městečku před vánoci, na Štěpána, chodíval jsem s uzlem o pomlázce. Na jaře jsme byli my – Švajcarovi – nejlepšími lovci žab z celé vesnice. Chodívali jsme do města prodávat krvácející žabí stehýnka, nabízeli jsme po domech první jarní květinky (ty byly prašpatným obchodním artiklem), v létě jsme prodávali jahody, borůvky, maliny. Houby nebyly nikdy zkonzumovány v naší domácnosti. Vše od nás šlo do města, i vajíčka několika slepic, ba i přebytečné mléko naší kozy vypíjela jistá tuberkulózní slečinka.

Jsouce proháněni hajným, žili jsme den ke dni indiánský a lenošný život zanedbané vesnické mládeže. Bedřich a Anna, když se jim někde nahodila příležitost, kradli. Směli se tím beze všeho doma pochlubit – nikdy za to nebyli trestáni. Běda však, byli-li při činu chyceni! Mohu říci, že jsem nekradl nikdy. Osud se na mne příliš brzy usmál a učinil mě mezi ostatními nízkými, špinavými Švajcary něčím lepším, nadřaděným, výjimečným.

V městečku žil jakýsi Lachmann, zámožný starý mládenec, výrobce limonády. Byl zavalitý, malý, trpěl dnou, měl bílé námořnické vousy a nos jako okurku. Černá očka, věčně slzící, podobala se knoflíčkům od bačkor. Tento Lachmann, který nevyčerpal své city pro potomstvo, jež mu nebylo dopřáno, měl dvě celkem neškodné vášně: miloval svého psa a rád si zahrál na mecenáše.

Pes byl tlustý, odporný, olezlý, okrášlený řemením s rolničkami, v zimě opatřený dečkou, podobnou sedlu. Jmenoval se Audis, byl strakatý jako kráva a jeho oči měly tři barvy. Jedno oko bylo obyčejným, hnědým psím okem, druhé bylo napolo šedé a napolo lidsky modré. Audis byl nenáviděn lidmi stejně jako psy.

Na každé zvíře, i na to nejtupější, přijdou někdy romantické chvíle. Audis, který se nikdy netoulal, zaběhl se z důvodů, jež není obtížno vytušiti. Zmámila ho láska. Objevil se v naší vesnici. Nevím, jak uklouzl pozornosti městských psů a městských dětí. Venkovští uličníci ho uvítali kamením. Utekl do širých polí. Bylo to na podzim, fičelo ze všech stran. Hřáli jsme se u ohýnku, prohánějíce kozu a pekouce brambory. Audis, uniknuvší klukům, se domníval, že nalezl v koze Velkoborských velikou přítelkyni. Koza se k němu nechovala nepřátelsky, Franta Velkoborských dovedl však býti až sadisticky krutý k zvířatům. Objevil Audisa a zmocnil se ho. (Velkoborských děti byly asi podobného charakteru jako my, Švajcarovi.)

Málokoho jsem ve vsi tak nenáviděl jako Frantu. Nikdy nevyslovil poctivě mé jméno. Žárlil na mne pro mé úspěchy ve škole. Jakmile Audis žalostně zakvičel v jeho rukou, stal jsem se ochráncem tohoto zvířete.

Boj se odehrál podle všech pravidel. Utržil jsem při něm i slušnou ránu drápem od Fanky Velkoborských, ránu, která efektně krvácela. Audisa, kňučícího a vděčně mě lízajícího, jsem však měl. Co nyní s ním? Vzíti ho domů a vzbuditi laskominy svého otce? Nebyl jsem od toho, zavděčiti se dobromyslnému městskému boháči. Mé kapsy byly vždy zásobeny provázky, kudlou a jinými uličnickými potřebami. Přivázán na mé šňůře a pod mou ochranou, dostal se Audis bez dalších dobrodružství do Lachmannova domu. Tam byl uvítán jako ztracený syn. Hospodyně, která pro psa zažila těžkou domácí bouři, div mě nezlíbala.

Se svýma zablácenýma, bosýma nohama, se svým krvácejícím šrámem, byl jsem uveden do Lachmannova pokoje. Musil jsem mu vyprávěti celou psí historii od počátku až do konce. Sem tam jsem si ještě něco přidal, abych vyšel z té záležitosti co nejhrdinněji. Stařec pokyvoval hlavou, rozplýval se, neskrblil pochvalami. Umlkl jsem, odhaduje přibližnou cenu svého činu a svého chvastounství. Předložil mi několik otázek, týkajících se našich rodinných poměrů. Byl jsem drsně upřímný. Zeptal se mne, jak se mi líbí ve škole. Přiznal jsem se ostýchavě ke svým dobrým známkám. Byl dojat. Hleděl jsem co nejzarmouceněji na palce svých nohou. Neměl jsem za nemožné, že dostanu třebas celou zlatku!

Zmýlil jsem se. Lachmann mě neobdařil ani dvacetníkem. Odešel jsem, hryzaje si rty a potichu ho proklínaje. Příštího dne jsem však přistihl výrobce limonády vážně rozmlouvajícího na chodbě školy s mým učitelem. Proběhl jsem kolem nich. Když jsem se kradmo ohlédl, spatřil jsem, jak mě oba sledují zamyšlenými pohledy a jak oba pokyvují hlavami.

V neděli poté si Lachmann obeslal mého otce. Otec se z města vrátil se zprávou, která mě ohromila: Lachmann se nabídl, že bude platiti na mé studie tak dlouho, dokud budu nositi domů dobrá vysvědčení. Nevěřil jsem svému sluchu. Myslil jsem si, že se mi to všechno jenom zdá.

Z páté obecné jsem šel do první reálky. Reálka vybrána Lachmannem prostě proto, že studium na ní je o rok kratší než na gymnáziu. Do krajského města mě odvezl sám Lachmann. Trpělivě čekal na výsledek mé zkoušky v místním hostinci, popíjeje limonádu vlastní výroby. Pohladil mě po hlavě, když zvěděl, že jsem zkoušku vykonal s vyznamenáním. Vybral mi levný byt „na půl stravy“, dal mi mnohá mravní naučení a vtiskl mi do dlaně dvě zlatky na drobná vydání. Poučil mě také, jak se mám ucházet o bezplatné poskytnutí školních knih jako chudý hoch, kterého rodiče nemohou podporovat.

Od primy do septimy jsem byl prvním žákem ve třídě. Netvrdím, že mé závodění se spolužáky mělo vždy formu veskrz ušlechtilou. Ne, nedával jsem opisovati své úlohy. Učinil-li jsem tak kdy, pak to bylo jen proto, abych popletl troufalého lenocha. Poctivě jsem nenáviděl drobného hošíka modrých očí, jenž jediný se mi mohl rovnati nadáním a pílí. Dovedl jsem se dělati svatouškem před profesory a neštítil jsem se žádného prostředku, jímž jsem mohl zdrtiti protivníka. Možná že má přiznání se zdají leckomu hnusná a že mě kdekdo odsoudí. Nechť si však každý jen uváží: nebyl jsem dítě boháčů, matka mě nehladila po tvářích, když jsem dřepěl nad slovíčky, otec mi nesliboval ani bohatého ježíška, ani prázdninový výlet za slušné vysvědčení. Každý se bije, jak dovede. Chtěl jsem být prvým, a byl jsem jím. Potřeboval jsem zhltnouti kdejaký stipendijní krejcar a také jsem jej zhltl.

Každý půlrok jsem se navlékl do svých nejlepších šatů a šel jsem navštíviti Lachmanna se získaným vysvědčením. Divil se, mlaskal, pokyvoval hlavou, sahal tučnou, prožloutlou rukou hluboko do své kapsy. Později, když ho počala přemáhati staroba, dokonce plakával, vina mě k sobě a lechtaje mě po skráních svými námořnickými vousy.

Ze všech vyučovacích předmětů lnul jsem nejvíce k chemii. Nikdy jsem nebyl šťastnější, nikdy jsem se necítil více povznesen, než když jsem se pokoušel v ústavní laboratoři se zkumavkou v ruce o první jednoduché rozbory látek. Samotný zápach kyselin, pouhý žár dmuchavky naplňovaly mě pocitem nevýslovně senzačním. Když v sextě chemie skončila, byl jsem velmi zarmoucen. Po maturitě mi bylo Lachmannem dáno na vybranou, kterému z technických studií bych se rád věnoval. Rozhodl jsem se bez rozmýšlení pro chemii.

Kdo by se domníval, že jsem byl v rodině pro své úspěchy v studiích ceněn, velmi by se mýlil. Otec ani matka mi nikdy ani haléřem nepřispěli na mé školní potřeby. Vše bylo přenecháno Lachmannovi s jakousi poťouchlou zlomyslností. Prázdniny mi byly vyčítány a musil jsem si svou stravu odsloužiti buď u „ponku“, nebo při našem malém hospodářství. Nebylo dne, aby mě otec nečastoval jedovatostmi. Všichni sourozenci na mne hleděli skrz prsty. Švagr hulákal do omrzení své názory na darmojedy a papírové milostpány.

S Karlem Dontem jsem se seznámil již v kvintě. Byl vlastně mým spolužákem od primy, chodil však do A, kdežto já jsem byl přidělen do B. Karel byl městský synek, jeho otec byl obchodníkem. Měl sestřičku stiženou padoucnicí, která nechodila do školy. Byla vyučována privátně. Když se Dontovi z jakýchsi příčin neshodli s domácím učitelem, stal jsem se protekcí Karlovou u Emy informátorem.

U Dontů jsem získal vše, co mi péče Lachmannova nezajistila: svačiny, večeře a nějaký ten haléř na vlastní potřeby. Karel byl lenoch, který se nevalně učil, zato psal slušné verše a ještě lépe kreslil. Procházel třídu za třídou jen zásluhou profesora kreslení, který v něm viděl talent. Karlovi rodiče mu dávali mě za příklad. Nežárlil. Byl to mluvka, který se rád opájel vlastními vysokými cíli a měl v sebe ničím odůvodněnou víru mělkých lidí. Můj životní příběh ho zajímal, protože byl pravým protikladem jeho vlastního měkce vystlaného osudu. Shodli jsme se celkem dobře jen proto, že jsme si byli tak nepodobni. On byl právě tak lehkomyslný a vychovaný jako já vážný a bezcharakterní. Byl stejně chabý jako já rvavý.

V prvních dobách v Praze bydlili jsme s Dontem v jednom bytě. Bylo to poněkud nad mé poměry, nalezl jsem si však celkem dosti slušný pramen výdělku, a Lachmann tehdy také ještě žil. Ovšem, mnoho volného času mi nezbývalo. Rýsoval jsem do tmy na cizích rysech, valnou většinu svého dne jsem prodlel na privátech, svá vlastní kolokvia jsem připravoval po nocích. Zato jsem nežil právě nuzně a ještě se mi podařilo ušetřiti několik desítek pro nepředvídané případy.

Karel studoval architekturu a dával najevo všechna možná zklamání. Chtěl se dáti na malířství, ale rodiče mu v tom zabránili. Mstil se jim tím, že nedělal naprosto nic. Zaměstnával se jen flámováním a vyspáváním. Dělal dluhy, které chtěj nechtěj musil jeho otec nakonec hraditi. Dontova matka mě úpěnlivě prosila, abych nad druhem bděl, abych se snažil všemi prostředky získati nad ním blahodárný vliv, nabízela mi dokonce slušnou odměnu, podaří-li se mi to. Odmítl jsem. Nejsem pro to stvořen, uváděti na pravou cestu zbloudilé mladé blázny. Ostatně se to vše odehrávalo v dobách, kdy jsem neměl nejmenšího nedostatku.

Po smrti Lachmannově nastaly horší časy. Peněz vydělaných vlastní pílí bylo krutě málo. Bylo naprosto nemožné udržeti se v drahém bytě, kde jsme bydlili s Dontem. Vystěhoval jsem se. Z jedné stránky mi tato změna přišla velmi vhod: zajídala se mi již společnost Karlova a jeho nepříjemných kumpánů. Ani Dont nemusil později příliš žehrati na to, že jsem ho opustil. Jeho rodiče ze strachu, aby se po mém odchodu nevrhl ještě hloub do nevázaného života, dovolili mu konečně, aby přesedlal a věnoval se cele milovanému „kumštu“.

Můj nový byt byla nepatrná černá dírka s nuzným nábytkem, měl však podstatnou výhodu: bydlil jsem v něm sám a lacino. Tam jsem si teprv jaksepatří oddechl. Konec sáhodlouhým, nejapným Dontovým rozpravám o malování, konec jeho „barvitému vidění“, kterým mě neustále otravoval. Nikdy jsem neměl porozumění ani pro hudbu, ani pro literaturu, ani pro jakékoliv jiné umění. Byl také konec všemu zbytečnému žvanění o přítulných sklepnicích a sexuálních problémech. Všechny ty věci mě nikdy ani dost málo nezajímaly. Nechť si to komukoliv připadá jakkoliv nepochopitelné, prohlašuji, že jsem po celou dobu svých studií nepodlehl mladické zamilovanosti. Ferdova láska k Anně, již jsem mohl sledovat od jejích nejapných počátků až po žhavost vášně, nízce ukájené, zbavila mě všech bláhových iluzí. Stranil jsem se úzkostlivě snadno dostupných milostných příležitostí. Ze společnosti Dontovy čas od času někdo onemocněl známým způsobem. Hnusilo se mi to. Nejsem strašpytel, nerad se však dávám zbytečně v sázku. Má budoucnost mi dala příliš mnoho práce, abych byl ochoten zničiti ji jediným zbytečným poblouzněním. Posmívali se mi, častovali mě urážlivými dohady. Nevšímal jsem si toho. Povýšeně jsem se usmíval. Byli mi všichni dokonale protivní.

V novém bytě byl konec všem nepříjemnostem. Objevilo se také, že mám mnohem více času než dříve. Půlhodina k půlhodině – u Donta nebylo nikdy konce všemožnému zdržování. Ke všemu mě potkalo štěstí. Po první státní zkoušce jsem se stal placeným asistentem svého profesora. Žil jsem jako poustevník. Z laboratoře do přednášek, z přednášky do studia, ze studia na priváty. Přitom jsem byl naprosto zdráv, v dokonalé tělesné i duševní rovnováze.

Na jaře 1913 jsem byl odveden, jako studentovi mi však byl povolen odklad. Polovinu svého úkolu jsem měl za sebou, blížil jsem se jistě k vytčenému cíli. Tu přišla mobilizace. Narukoval jsem k dělostřelectvu. Mé sny o blízké vlastní budoucnosti byly na čas pochovány.

Když válka skončila, bylo mi dvacet šest let. Jako záložní nadporučík jsem byl chudší než kdy dříve. Ztratil jsem svůj levný byt. Naštěstí jsem z války vyšel bez úhony. Ačkoliv jsem prodělal nesčíslné útoky, ústupy a kanonády, nikdy jsem nebyl vážněji pošramocen. Nyní však počínalo jít do tuhého.

Když mi bylo nejhůře, objevil se Dont.

Není to příjemné, býti někomu po celý život dlužníkem, neměl jsem však tehdy na vybranou. Dont nebyl vůbec ve válce. Měl již vlastní ateliér, a div divoucí, dokonce i jakési jméno. Navštívil jsem ho. Řekl jsem mu, že jsem ztracen, nepomůže-li mi alespoň v prvních měsících. Karel byl dokonce uchvácen mou žádostí. Ujišťoval mě, že již dávno toužil býti mi někdy prospěšným, vždycky prý ho však odstrašovala má hrdost. Druhý den jsem se k němu nastěhoval do ateliéru. Žil jsem pak s ním na jeho útraty téměř po tři čtvrti roku.

Chodil jsem do přednášek v uniformě jako mnozí jiní. Opět jsem vařil v zkumavkách a hnětl v kelímcích. Můj bratr holič byl tehdy již samostatným mistrem. Kdybych byl chtěl, jistě by mi byl přispěl: Švajcarovi byli odevždy vypočítaví. Dokonce se mi zastřeně nabízel. Stačilo jen vztáhnouti ruku – já ji však nevztáhl, ač se mi vedlo opravdu zle. To tak, aby se někdo ze sourozenců postaral o mé dostudování! To by to bylo pěkně dopadlo! Do smrti bych měl pak všechny Švajcary na krku. Nikdy by mě již byli nepustili ze svých spárů. Ne, ne, raději pojdu za plotem jako pes, než abych byl někdy na nich závislý.

Chválabohu, dopadlo to všechno dobře. Má uniforma byla sice záplata na záplatě, vyhubl jsem na kost, neměl jsem někdy ani na nitě, jimiž bych si přišil knoflík ke kabátu (Dontův zájem o mne byl čistě umělecký a rozmarný), nakonec však mi bylo vráceno mé místo placeného asistenta. Jakmile jsem měl něco peněz, vystěhoval jsem se od Donta podruhé.

V roce 1921 byl jsem se studiemi hotov. Ještě před druhou státní zkouškou jsem se dostal do chemické cídírny „Patria“. Mnoho mi toho pro začátek nedali, bylo to však daleko více, než jsem dostával na technice. Nemýlím-li se, měl jsem tři sta korun měsíčního platu. Žít se dalo. Z „Patrie“ jsem přešel do velkomydlárny. Praxe se mi počala líbit. V mydlárně jsem bral o polovinu více než v cídírně. Nešlo mi však již jen o hmotný prospěch, chtěl jsem nabýti co nejširších vědomostí. Byl jsem rozhodnut jíti do ciziny. Měl jsem na mysli Německo a Anglii. Německy jsem uměl, angličtinu jsem dřel vždy večer, když jsem se vrátil ze zaměstnání.

Třetím mým místem byla továrna na barvy. Plat byl tam spíše o něco horší než v mydlárně, měl jsem však příležitost obhlédnouti nová odvětví. Nepříjemným pozůstatkem mých poválečných dnů bídy bylo, že si na mne Dont od oné doby činil jisté nároky. Domníval se, že mnou může disponovati na svých flámech, a přicházel mě občas krmiti svým malířstvím. Bylo to vrcholně nepříjemné, naštěstí však to nemělo trvat věčně. Dont se zcela hloupě a chlapecky zamiloval, oženil, praštil svobodným „kumštem“ a stal se profesorem kreslení na jedné z pražských reálek.

Stoprocentní umělec jal se vyučovati kreslení kluky na střední škole. Zapřisáhlý flamendr se usadil jaksepatří. Čím vším se člověk stane pro ženu! Nebyla ani obzvlášť krásná, Tina Dontova. Fádní, načechraná blondýnka s kozíma nohama, velikým a měkkým poprsím, s dlouhými, ostrými řezáky a ještě ostřejším a ordinérním jazýčkem! Rozumí se, že jsem jim musil jít na svatbu za svědka a že jsem je občas musil navštěvovat. Vychloubali se svým pochybným štěstím a nebylo dne, aby mi nedoporučovali manželství jako nejblaženější ze všech lidských stavů.

Z mnohomluvného Karla Donta se stal velmi nepříjemný chlapík. Jsa ženáčem, hrozně se nade mnou vypínal. Aby vypadal usedleji, nechal si růsti bradku. Nosil vysoké, jednoduché límce a umělecké vázanky. Navykl si poněkud se hrbiti a při rozmluvě se neotáčel celou hlavou, nýbrž jen svýma malýma zlomyslnýma očkama. Vypadalo to, jako by neustále svěřoval někomu jakási pikantní tajemství. Protivil se mi více než kdy jindy, nenalézal jsem však příležitosti, jak se vymknouti jeho vtíravému přátelství.

Při večeřích u Dontů se Tina tiskla k mému lokti a lechtala mě na tvářích načepýřenými účesy. Karel nedbal, střílel očima ze strany na stranu, krčil se, holedbal se uměleckými anekdotami. Tina se ke mně nahýbala přes lenoch židle, dávajíc mi příležitost nahlížeti do hloubi svých výstřihů. Jednoho dne mne požádala, abych ji tajně vyučoval angličtině. Že prý chce Karla překvapit svými vědomostmi. Odmítl jsem ne z ctnosti, nýbrž proto, že se mi ošklivila. Myslím, že mě od té doby nenáviděla.

V červnu 1924 pořádali žáci uměleckoprůmyslové školy programový večírek ve vinohradském Národním domě. Dont, jako umělec, byl také pozván. Navštívil mě a nabízel mi, že mě vezme s sebou. Nechtělo se mi. Dont naléhal. Poslední jeho léčkou, jíž mě hodlal získati, byla Tinina přítelkyně, dlící právě u ní na návštěvě.

„Kdybys věděl, jaké je to děvče!“ horlil Dont. „Člověče, a je to bohatá nevěsta! Co bys tomu řekl? Její otec má továrnu na mýdla. To by bylo něco pro tebe!“

Usmíval jsem se. Nebyla to první nevěsta, kterou mi Dont neodpovědně dohazoval.

„Je to zvláštní, ty jsi chemik a její otec má chemickou továrnu. Je jeho jediná dcera. Nemáš to za podivuhodnou hru osudu? Nemůžeš prostě odmítnouti, musíš jít s námi!“

Nakonec jsem se přece jen dal přemluviti. Na večírku jsem poznal Soňu Hajnovu.

3

Soňa

Kdykoliv se Soňa s některým svým tanečníkem vzdálila od stolu, Karel pohlédl významně na Tinu, Tina stejně významně na Karla, a již se mezi nimi počala průzračně záměrná rozmluva o Soniných dobrých vlastnostech a o neobyčejném bohatství jejího papínka, v níž si navzájem skákali do řeči a tak se škorpili, prouce se o podrobnostech, že div si nevjeli do vlasů.

Z překotného proudu slov jsem se dověděl, že Sonina matka zemřela již tak dávno, že ji dívka ani nepoznala, že jejími vychovateli byli otec a jeho teta, stará panna, a že původ Sonina přátelství s Tinou vězí v klášterním penzionátě, kde spolu strávily dvě školní léta. „Ach bože, to vám bylo veselé!“ Tinin otec, lesník, měl prý také Soňu nesmírně rád. Pobyla u nich jednou skoro celé prázdniny. Je to hrozně milá osůbka, a přestože je tak zámožná, ani trochu se nepovyšuje. „Ona je dobrá kopa,“ tvrdila Tina, „má nade vše ráda legraci!“

„Já ale nejsem legrační,“ hájil jsem se. A Dont mi začal dokazovat, že lišící se povahy k sobě nejvíce tíhnou.

Potom přišla Soňa, udýchaná, rozveselená společností, spokojená obdivem, který budila, a zeptala se mne s nevinnou vyzývavostí, proč tu vlastně sedím tak zadumaně jako nějaká gardedáma, proč nejdu také tancovat. Povstal jsem s vážnou úklonou a ona se trochu zarazila, nejsouc připravena na tento náhlý obrat. Když jsme se spolu rozběhli sálem, omlouvala se jako přistižená žačka, a já jsem se usmíval a vykládal jí, že sice tančím zřídkakdy, že však nejsem proto žádný misantrop a nepřítel tance.

Když hudba skončila, procházeli jsme se spolu sálem a já jsem jí dával lehké otázky, zakryté úsměvy. Zjistil jsem, že měla opravdu smysl pro humor. Vyprávěla o lidech doma s dokonalou výstižností. Představila mi Filipa i Katy, pak kuchařku Annu a starého zahradníka, domovníka a ševce Paříka. Podle ní byla její rodina, žijící tam na severu, v zněmčeném kraji, rozkošnou malou společností. Teta byla milovaným strašidlem. Otec – jejím hýčkaným, způsobným dítětem. Kuchařka tvorem zajímajícím se jen o žaludky panstva. Jesenice je prý strašně komické a přitom nudné hnízdo. Soňa je hrozně ráda, když se dostane do Prahy. U vdané Tiny je vlastně poprvé. Obyčejně jezdí k Fürstovům. Ne, pan Fürst není jejich příbuzný, je to jen otcův dobrý známý. Musí říci, že tam je to ještě hezčí než u Dontů, třebas je Dont velmi milý a směšný člověk. Fürstovi kluci jí dělají pomyšlení. Mají velikou zahradu v Holešovicích a v ní mnoho ovocných stromů.

Pomyslil jsem si, že tito Fürstovi kluci asi vědí, proč se Soně chtějí zavděčit. Také jsem však shledal, že Soňa se necítí být ještě ani dost málo dospělou slečnou. Bylo to nejspíš vlivem jejího poslušného tatínka, který ji houpal rád na kolenou.

Domníval jsem se, že ji zaujmu, povím-li jí něco o svém zaměstnání. Žila odmalička v témže prostředí. Zklamal jsem se však – ohrnovala nad mou moudrostí nos. Také jsem si to mohl myslit, já osel! Byla velmi vzdálena toho, co ji živilo a šatilo. Žila jako lesní ptáče. Nu konečně – proč ne? Bylo jí sotva dvaadvacet let.

Tina se na nás dívala, jak jsme se procházeli, a kývala mateřsky hlavou. Ze všeho nejvíce mě mrzelo, že nyní již se nebudu moci vymlouvati a že si musím zatančiti i s ní. Tinina nerozvážná vášnivost a její frivolní tisknutí se k mým prsům mi bylo nade vše odporné.

Dont, sentimentální tlampač, chtěl vědět doslova všechno, co jsme si při tanci se Soňou povídali. Řekl jsem mu s poněkud přepínaným pohrdáním, že jsem se právě seznámil s milionářovým obydlím a s celým jeho služebnictvem. „Och, cožpak Soňa,“ hlaholil Dont, „ona vidí malířsky! Ona je hrozně chytrá holka!“

„Je-li tak výjimečně nadaná,“ pokoušel jsem ho, „pak se opravdu divím, proč není ještě vdána. Předpokládám, že uchazečů o papínkovu továrnu není nedostatek.“

Zastavil se (chodili jsme spolu po chodbě a kouřili) a jal se mi svěřovati tajemství, že Soňa je výtečně vychovaná dívenka, že je daleka toho, aby se hned na každého lepila. „Člověče, to neznáš venkov. Tam si nesmí každý dovolit, aby se hned dvořil slečně z dobré rodiny! Ani se nikdo neodváží – rozumíš? Je jim to moc vysoko. A tady v Praze je Soňa jen zřídka hostem.“

„Já vím, a čeká tedy na Petra Švajcarova ze Lhoty,“ ironizoval jsem ho.

„Ty, Petře,“ řekl s nelíčeným obdivem, „ty se svou figurou bys to jistě dokázal, jen kdybys chtěl.“

Sotva jsme usedli k Tině, již se opět započal nesnesitelný rozhovor o škodlivosti mládenectví a o výhodách manželského stavu. Vysvobodila mě Soňa, která se vrátila z kola. Vystihl jsem, že láska těch dvou žen není zdaleka tak dojemně věrná, jak mi ji líčil Dont. Při horování mnohomluvné Tiny se Soňa tvářila ztrápeně. Nemísila se do jejích manželských rozprav. Zjevilo se mi ještě něco důležitého: Soňa nebyla slečinka snící o vdavkách.

Jak večer pokračoval, byl Dont opilejší a opilejší, šlapal si na jazyk a byl směšný až k ubohosti. Se Soňou jsme si stále lépe rozuměli. Dorozumívali jsme se spiklenecky pohledy, když Tina se snažila dosíci na Karlovi, aby již více nepil, když se pokoušela uváděti jeho roztoulané řeči na pravou míru. Nakonec jí bylo ze společnosti Dontových stejně mdlo jako mně a dávala mi najevo vždy jakousi vděčnost, když jsem ji odvedl k tanci. Ne, Soňa nebyla od toho, přáteliti se s cizími lidmi. Možná že její chování vyplývalo jen z rozmazlenosti, ze zvyku každého si hned osedlati. Tahala mě s sebou, držíc mě za rukáv, kam se jí právě zachtělo, nutila mě rozvíjeti náměty, z nichž čišel posměch, a vyzývavě se smála do očí všem, kteří kráčeli okolo a jichž jsem se právě dotkl jizlivým vtipem. Nemyslím, že byla tak obzvlášť dobře vychována, jak o ní tvrdil Dont.

Když jsem Soňu s Dontovými doprovázel domů, Karel neustále a nápadně zdržoval Tinu vzadu, jako by si měli bůhvíco tajemného povídati, jenom aby nás dva nechal o samotě. Soňa, poněkud znavená a ospalá, byla v oné náladě přesycené dojmy, která je blízka něžnostem. Tiskl jsem její ruku k svému boku a mluvil jsem zastřeným hlasem, jenž se velmi dobře poslouchá v tiché letní noci, když pokojně a vzdáleně září hvězdy.

Dont mě u domovních dveří s hojným pomrkáváním a pokašláváním zval na zítřek k sobě do bytu. „Přijď jistě, ukáži ti svůj nový obraz. Neznáš jej. Jsem zvědav, co mu řekneš!“ – Byla to lež. To, co mi mohl ukázati, bylo staré více než rok. Od té doby, co se oženil, nenamaloval ani jediný obraz.

Stiskl jsem Soni ruku a potřásl jí jako kamarád.

Šel jsem domů sám liduprázdnými ulicemi. Uvažoval jsem. Lovil jsem z Dontových žvástů, jak mi zvučely hlavou, zrnka moudrosti. Byla tam, tato zrnka, bylo jich tam více, než jsem si kdy myslil, že by jich v Dontových slovech mohlo býti! Tak například: mé místo závodního inženýra nebylo zvlášť skvěle placeno. Bude vůbec kdy nějaké mé místo placeno skvěle? I když půjdu nyní do ciziny a osvojím si spoustu cenných zkušeností, vždy bude z mého vědění a z mé píle kořistiti ten, kdo mě zaměstná. Někde daleko, v mlhách velmi vzdálené budoucnosti, leží poslední cíl mých tužeb: býti samostatný. Mezi dneškem a onou budoucností je nekonečná řada úmorných dnů. Což kdybych se takhle jediným šťastným skokem přenesl přes to všechno a získal svou zaslouženou cenu jednodušeji – a mnohem příjemněji?

Inženýr Petr Švajcar – to nezní špatně, ale „Hajnův zeť“ zní mnohem lépe. Cožpak teprve „majitel Hajnových objektů“? Ne, nebylo by to spravedlivé, zatracovati šmahem všechny Dontovy nápady. Je tu beze sporu velmi vzácná příležitost. Tak jako tak se míním jednou oženiti. Šťastné manželství, zpestřené blahobytem, patří k mým životním plánům. Nač váhati? Nač se rozmýšlet? Soňa je hezká. Je sice poněkud rozmarná, rozmazlená, ale na tom konečně nezáleží. Oč běží? O nic jiného než o to, vypracovati si rozumný, chladný plán. Jen žádné city, jenom žádnou lásku! Ten sladký sirup je dobrý leda k tomu, aby se v něm člověk rozmočil.

Jedná-li člověk opatrně, hledí-li, aby si nezadal, najde v nejhorším případě vždycky alespoň způsob, jak z prohrané situace vyváznouti bez pohromy.

Nebylo opravdu důvodů, proč bych se zdráhal pokusiti o úspěch u Soni Hajnové. První podmínkou jakéhokoli dalšího zdárného vývoje událostí však bylo zbaviti se co nejdříve všeho, co zavánělo Dontem a jeho Tinou. V prostředí této dvojice číhalo za každým krokem nebezpečí, že se dívce námluvy zprotiví.

Příštího dne bylo mi až trapno poslouchati, jak neprozřetelně mě Karel vychvaluje. (Nemohl jsem neuposlechnouti pozvání, neboť jiné příležitosti k setkání se Soňou jsem prozatím neměl.) Dont se chvástal mým osudem chudého klacka. Soňu to zřejmě zajímalo, ta medicína se však nesměla podávat v tak přemrštěných dávkách, jak to činil on. Jeho vychvalování mých vynikajících vlastností počalo v Soně budit nedůvěru. V příbězích z mého dětství nalézala též nepříjemně směšné stránky.

Karel byl tak nehorázný, že navrhl, abychom si my dva sami vyšli. Nezbylo než chytiti se tohoto nerozumného vnadidla a přizpůsobiti příležitost k vlastním účelům. Soňa chtěla, abychom si vyšli všichni, Dont měl však náhle plné ruce práce a Tina přímo provokativně prohlašovala, že bez něho nepůjde ani na krok. Soňa se tvářila uraženě. Táhla mě za rukáv ke dveřím: „Pojďte tedy, cožpak nevidíte, že se nás chtějí zbavit, že překážíme?“ A Karel se smál jako blázen. Bylo to nejapné. Přestože Soňa téměř fňukala rozhořčením, připadalo mi, že stojí o tuto vycházku.

První, co jsem učinil ještě na schodech, bylo, že jsem se jí vážně a důstojně omluvil. Hleděla na mne překvapeně. Řekl jsem jí s kamennou tváří, že Karel Dont, několik měsíců ženatý člověk, stal se nepříjemnou odrůdou muže, již nazýváme manželem, čili že se stal snoubivou starou babou, která by nejraději viděla celý svět v řádných manželských dvojicích. Nemusil jsem se nutit do pobouřeného a uštěpačného tónu. Přiznal jsem se jí zarmouceně, že si zamanul mě oženiti a že právě nyní se stala ona, Soňa, předmětem jeho nezřízené snoubivosti. Ujišťoval jsem ji (bylo to trochu nebezpečné, mělo to však okamžitý úspěch), že mi tato seznamovací cesta je vrcholně nepříjemná a že nejsem tím, který by přijal stav tak vážný, jako je manželství, z něčích sebedobrosrdečnějších rukou.

„A jakou cestou se to u vás stane?“ ptala se šelmovsky Soňa, již události, jak se vyvinuly, počínaly bavit.

„Velmi prostě,“ řekl jsem skromně. „Až poznám jednou děvče, které ke mně bude cítit příchylnost a o kterém budu přesvědčen, že by mi bylo dobrou družkou, požádám je, aby si mě vzalo. Nedám se oženiti jako hloupý Honza.“

„Tak mne jste si tedy nevybral. Nu, veliká čest to pro mne není,“ smála se Soňa.

„Vím o vás tak málo,“ řekl jsem zpola vážně, zpola žertovně, „že by vám můj výběr musil připadnouti podezřelý. Jistě byste se domyslila, že jsem se zamiloval do zámožnosti vašeho otce, již mi namlouval Dont.“

„To je strašně špinavé!“ zlobila se.

Svorně jsme pak odsuzovali Donta a jeho urážlivé pokusy, znovu objevovali komické prvky v celé té věci a znova se smáli. Kráčeli jsme bez cíle z ulice do ulice, a tu jsem se bez mučení přiznal, že nemiluji Prahu v červnovém horku, že se nedovedu nadchnouti zaprášenými parky. Souhlasila. Co jsme však měli počíti? Navrhoval jsem: zastaviti se v první slušně vypadající a pokud možná pusté hospodě, kde by bylo ticho a chlad, usednouti a vypíti grenadinu nebo ledový střik. Připustila, že zchladiti si něčím vyprahlé hrdlo není zcela bez půvabu.

Našli jsme celkem snadno útulek, jaký jsme hledali. Chvíli jsme byli oba na rozpacích, jak začíti znova přitažlivý a přitom tak výstřední rozhovor. Chopil jsem se opět kormidla. Řekl jsem, že mi procházka s ní a toto důvěrné připíjení je něčím zcela novým v životě. Musí mi prominout, že se tak vyjadřuji, nikdy však jsem nepoznal ženského přátelství. Připadá mi, jako bychom my dva byli – jak bych to řekl? Spiklenci. Proti čemu? Nu, dejme tomu, proti hlouposti, proti konvenčnosti, proti změkčilosti. Přikyvovala. Odvážil jsem se ještě dále: „Víte,“ přiznával jsem se melancholicky, „dosud jsem žil velmi samotářsky. Nepotrpím si na to, dvořiti se dívkám. Toto – je ovoce, které jsem ještě nejedl.“

„A chutná vám?“ zeptala se neprozřetelně.

„Velice,“ řekl jsem vážně. „A chtěl bych – chtěl bych, aby mi nebylo příliš brzy vzato z ruky – to dobré ovoce.“

„Kdo vám je bere?“ divila se koketně.

Přisedl jsem k ní blíže a spustil chvatně a polohlasem: „Poslyšte – jsem opravdu tak rád s vámi, byl bych vám velmi vděčen, kdybyste nepřerušila náš přátelský styk – ujišťuji vás však: Sám bych se ho zřekl, kdyby nebylo možno pěstovat jej jinak než pod ochranným křídlem Dontovým. Chápete? Připadá mi to tak hnusné. Oh, vím, příliš brzy bych se vám zprotivil. Oni by mě vám zprotivili. Kdybyste svolila, mohli bychom zachovávati malé, neškodné tajemství před Karlem a Tinou. Před nimi mohli bychom být na sebe třebas trochu dopáleni, no ne? Dělati, jako bychom se nemohli snésti.“ Pak jsem se jí opatrně zeptal, zda by uměla najíti příležitost k únikům z této naivní rodinky. A jak vlastně v Praze dlouho pobude.

Rozmýšlela se dosti dlouho. Hryzla si malíček a hleděla upřeně k oknu. Tajemství ji asi lákalo a také trochu lekalo. Instinkt jí napovídal, že to vše vypadá příliš důvěrně. Byl jsem přece jen cizí člověk. Proč si z Donta a jeho ženy netropiti otevřeně žerty tam u nich, mezi nimi? Pro tu chvíli nevěděla, jak by mi odpověděla. Nebyla si jista, podařilo-li by se jí denně se ztráceti Tině a neříkati jí, kam jde.

Měl jsem však své návrhy zcela hotovy. Kdyby jí na tom trochu záleželo, dalo by se to prostě udělat tak, že by u Dontů řekla, že šla k Fürstovům – a u Fürstů by zase řekla, že se vrací k Dontovům.

„Já vím,“ přikývla rychle, „ale já nerada lžu.“

Bylo to od ní hezké, ale já jsem neměl jiného receptu. „Vybíráme si vždycky menší zlo,“ řekl jsem. Zeptala se mne, kdy mám ve všední den volno. Musil jsem se jí přiznat, že až po šesté hodině. „Ach – jen na hodinu!“ opovržlivě pokrčila rameny. „V sedm jsem zvyklá večeřeti.“

Podotkl jsem opatrně, že bychom mohli jíti spolu do nějakého restaurantu na společnou večeři.

„To by bylo lze jen v tom případě,“ pravila spěšně, „že bych si svou útratu sama platila.“ Byla v tom nedůtklivost bohačky a nedůvěra, a také snad dobré pojetí celé věci: vystříhati se možných komplikací.

Nyní jsem zase já přikývl, že souhlasím a že se mi to tak líbí. Důvěra se opět počala upevňovati. Šlo o to, upevniti ji ještě více.

Řekl jsem jí, že bych si nesměl činiti nároků na její přátelství, kdybych strpěl, aby dále pokládala za bernou minci to, co jí o mně vyprávěl Dont. „Všechno,“ pravil jsem, jednaje, jak se říká, čestně, „bylo tendenčně zabarveno, aby vzbudilo váš zájem. Vylíčil mě jako hrdinu románu pro dospívající dívky. To všechno jsou nesmysly.“ A vyprávěl jsem jí o svém dětství, co jsem pokládal za vhodné říci.

Z mého vyprávění, které bylo přibližně pravdivé, vyplynulo, že jsem byl jen šťastnou náhodou vyzdvižen z švajcarské nízkosti, že jsem se však propracoval až k dnešnímu svému postavení poctivým úsilím a pílí. Netajil jsem se s tím, že nemám se svou rodinou styků a že se jich v budoucnosti míním pokud možno vystříhati. Nešlo jí to dosti dobře na rozum. Byla vychována čtvrtým přikázáním a věřila, že musíme být za každých okolností k rodičům přinejmenším shovívaví.

Řekl jsem jí s úsměvem, že při poslední mé návštěvě ve vsi zpil se můj otec tak, že jsme již pochybovali, že se z opilosti probere, že sestra Anna zmlátila muže Ferdu násadou pometla, až mu přerazila nosní chrupavku, a že tomu není tak dávno, co dva z mých synovců byli přistiženi při pokusu vyloupiti zásuvku v pekařově krámku. Tvrdil jsem, že rodiče mohou býti tak nenapravitelní, že nám nezbývá než je zavrhnouti. Kroutila nad tím hlavou. Domnívala se, že by se dalo mnoho zlepšiti řádnou finanční pomocí. Ujistil jsem ji, že dostatek peněz znamenal by úplný otcův pád. Prý by se tedy mělo alespoň pomoci dětem. Vysvětlil jsem jí, že v tom případě by bylo nejdříve třeba odstraniti rodiče.

Rozjařila se romantickou představou vykoupiti nevinné drobečky z moci jejich trýznitelů a umístiti je v dobré rodině nebo v ústavě. Poslouchal jsem ji skepticky. Pak jsem ji musil poučit o tom, že děti na vsi jsou pomocníky v rodině, že jsou vychovateli menších, než jsou samy, že si je rodiče nedají jen tak pro nic za nic odejmouti. Vyprávěl jsem jí, jak jsme chodili na houby a na jahody a jak často žila rodina jen z naší žebroty.

Je jisto, že když jsme se vraceli k Dontovům, hleděla na mne Soňa s jakousi úctou. Viděl jsem, jak mě její oči plaše a potají pozorují. Věděl jsem, že si myslí, že o tom nevím. Nejen to. Ona chtěla, abych si povšiml tohoto tichého holdu. Byla z oněch dívek překypujících srdcem, které se domnívají, že ten, jenž má být obšťastněn, musí skliditi svou odměnu co nejdříve, možno-li ihned. Naštěstí jsem příliš dobrý znalec duší. Vím, že stačí pramálo, aby pramen takové přechodné něžnosti byl vyčerpán. Nic víc k tomu nebylo třeba, než abych obdiv přijal. Včelkám se nebere první med, ještě se jim přidává cukru, aby neumřely hladem.

Smluvili jsme se, že se sejdeme příštího dne u Palackého mostu. Měl jsem tam nejblíže z Nuslí. Bylo to dosti daleko od Dontových, kteří bydlili na Starém Městě, a na druhém konci Prahy od Fürstů, kam byla Soňa domněle pozvána na večeři.

Před Dontem jsme se oba tvářili omrzele. Soňa dokonce trochu přeháněla. Myslil jsem si, že to Karel – nebo ještě spíše Tina – musí postihnouti. Pozorovali nás nejdříve zvědavě, potom zklamaně. Pozvali mě na zítřek. Rozumí se, že jsem odmítl.

Soňa pobyla v Praze jen do neděle. Scházeli jsme se denně. Naše schůzky nabyly standardní formy. Usedli jsme v restauraci, v níž jsem nebyl znám, galantně jsem jí podal jídelní lístek, povečeřeli jsme, vypili jsme já velikou, Soňa malou sklenici piva a potom jsme rozprávěli korektně, jak jen v četně navštěvované restauraci možno. Číšníci nazývali Soňu milostivou paní, ke mně se měli se všemi možnými ohledy. Pozoroval jsem, že to Soňu baví. Nikdy jsem nevybočil z role vlídného a nenáročného vypravěče. Soňa mi oplácela vzpomínkami z dětství. Někdy mi připadalo, že cosi zamlčuje, že o něčem uvažuje a že váhá. Nepřekvapovalo mě to. Domníval jsem se, že se přede mnou, chudákem, stydí za své zážitky milovaného dítěte, jemuž nikdy nebylo nic odepřeno.

Pravděpodobně by byl tento život náladové Soni brzy zevšedněl. Naštěstí čas prchal, den jejího odjezdu se blížil. Věděl jsem příliš dobře, že všechno záleží na tom, podaří-li se udržeti Sonin zájem až do konce. S nějakým tím efektem se přihlásím až v poslední den.

Dozvěděl jsem se, že si pro Soňu do Prahy přijede sám otec. Oba Dontovi je vyprovodí v neděli odpoledne na nádraží. Při těchto rodinných scénách nebylo pro mne místa. Loučil jsem se se Soňou v sobotu v oné restauraci, kde jsme spolu večeřívali. Nejdřív jsem ji poprosil, aby mi prominula skrovný přepych, který jsem si dovolil na její počest. Na stole stála kytice růží. Z obvyklé večeře se vyklubala malá hostina. Namluvil jsem personálu, že má přítelkyně odjíždí, aby se provdala do ciziny. Vše bylo téměř – romantické.

Soňa se poddala kouzlu chvíle. Byla zamlklá, poněkud smutná. Přišla v nejlepších šatech, které s sebou v Praze měla. Byly zelené, na krku jí visel náhrdelníček z opálů.

Po večeři jsem Soně dojatě poděkoval za milou společnost, kterou mi po celý týden skýtala. Mluvil jsem o jejím jasném zjevu a šedi běžících dnů – a tak dále. Sami víte, že se takové věci snáze řeknou než napíší. Mluvené slovo, určitý přízvuk, zastřenost hlasu – dovedou takové banálnosti učinit působivými. Téměř se zajíkala. Dívala se na mne velikýma výmluvnýma očima. Věděl jsem, že by byla ráda, kdybych ji byl požádal, aby mě na rozloučenou políbila. Nebyl jsem tak pošetilý, abych to udělal. Také jsem nebyl tak hloupý, abych ji žádal o dopisování. Mám trochu fantazie a dovedu si představit, jak to v hlavě takových děvčátek vypadá, když je potká první vážná událost v životě. Při návratu domů, po přeměně kulis, snaží se ji setřásti jako střelu uvízlou v kožíšku. Vždy se jim to částečně podaří, avšak k úplnému vymazání nedávno zažité skutečnosti by postačilo, aby onen stín z dálky vztahoval příliš žádostivě své mátožné ruce. A pak – dopisy vždycky lžou. Není radno zabývati se sestavováním jich. Vždy v nich trochu přepínáme. Co ujde pozornosti při mluveném slovu, zrádně vysvitne z psaného dopisu.

Doprovodil jsem Soňu z restaurace až skoro k samému bytu Dontových, tam jsem jí mlčky a dlouze políbil ruku. Potom jsem odešel s lehkým srdcem. Ani jsem se neohlédl. Věděl jsem, že stojí přitištěna k nároží, kde jsem ji opustil, že za mnou upřeně hledí a že je blízka toho, hlasitě si zavzlykati.

Za týden jsem jí poslal konvenční pohlednici. Odpověděla mi celým dopisem. Celým dopisem, pravím! Možno říci, že to byl roztomilý dopis. Četl jsem jej, když jsem se připravoval k psaní této historie. Vybavila se mi v mysli přesně ona nálada, s níž jsem jej četl poprvé. Ona vítězná, jásavá nálada, v níž odkrýváme mezi řádky poraženého protivníka. Byla to vlastně krátká, volná povídka na téma: „Hajnova vila“ a podtitul: „Škoda, že tu nejsi se mnou.“ Poděkoval jsem za dopis jen lístkem, a k tomu ke všemu příležitostně. Ne, nemohl jsem si ještě dovolit psáti jí. Neznal jsem jejího otce a neuměl jsem si dosud udělati přesný obraz jeho lásky k ní a míry jeho dobroty a obětavosti.

Myslím, že jsem ji trochu pozlobil, když jsem na její psaní neodpověděl psaním. Nebo spíše jsem ji zklamal. Od té doby mlčela. Nevadilo mi to. Pak jsem jednoho dne dostal radostný lístek, že přijede koncem srpna zase do Prahy a že bude tentokráte bydlit u Fürstů. Odpověděl jsem jí okamžitě rozmarným: „Dobrá, pak tedy budete chodit na večeře k Dontovům!“ Jistě pochopila, co tím myslím. Pro ostatní to bylo dostatečně nenápadné. Předpokládal jsem totiž, že u Hajnů si nejsou ještě ani vědomi mé existence.

Za Soniny nepřítomnosti jsem se dosti napřemýšlel o tom, jak uspořádám události, až se Soňa jednou do Prahy vrátí. Věděl jsem, že mám-li ji znovu zaujmouti, musím začíti z jiného konce. Řekl jsem si, že nyní již mohu býti poněkud zamilován. Vzdálenost podporuje důvěrnost mezi těmi, kteří si po dobu vzdálení dovedli zůstati cizí, a klade překážky těm, jimž je třeba navazovati na papírové city. Umínil jsem si, že ji přijmu jako drahocenné zboží, kterého jsem si dosti nevážil, jako zlatého ptáka, jehož zpěvu jsem předtím nerozuměl.

Tentokrát jsem počítal špatně. Soňa přijela, uvítala se se mnou jako s milým známým – ale více nic. Zapomněl jsem ovšem uvážiti vliv Fürstových kluků. Znamenali pro Soňu opravdové mládí. Chtěl-li jsem ji nyní získati lépe a trvaleji, musil jsem podniknouti výpravu proti tomuto mládí, které toho času bylo silnější než já.

Byl jsem vždycky dříč. Mou nejlepší zbraní byl střízlivý a krutý rozum. Tohoto věrného přítele jsem vzal na potaz. Přede mnou ležel boj v druhém kole. Zvítězím-li ještě tentokrát, nebudu mít proti sobě již nic jiného než možné předsudky otce Hajna.

Nelze říci, že bych se byl dal překvapiti jako gymnazista. Zachoval jsem klid, když se na schůzku, kterou jsme si určili, přihnala s oběma hochy. Starší z nich měl již po první státní zkoušce, mladší studoval práva. První se jmenoval Felix, druhý Max. Ta dvě „x“ na konci jejich jmen je inspirovala k vtipu, že jsou rovnicí o jedné neznámé. Nebyl to zlý vtip, slyšel-li jej však někdo podesáté, podvacáté, nezdál se již tak okouzlující. Oba byli pěkní hoši, urostlí, veselí. Starší již poněkud olysával. Felix také ráčkoval – spíše z koketerie než z nutnosti. Byli pyšní na to, že jsou Vltavou křtění, měli se za zlatou mládež metropole. Chovali se vybraně a vybraně se šatili. Jeden druhého doplňoval. Zábavnost Felixovu vyvažovala mladickost Maxova. Oba nosili stejné hole se stříbrnými knoflíky a „tvrďáčky“ pepicky posazené na skráních. Vyšívané kapesníčky jim vyčnívaly z kapes. Jejich vtipy mi připadaly paňácovské. Jejich grimasy odporné. Co platno? Soňa milovala obé. Čekal na mne věru těžký oříšek.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Neviditelný.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.