Medvědí tlama

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Liz Hyderová

Medvědí tlama – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Na počátku ekzistoval Stvořitel

a ten dal vzňiknout fšemu okolo.

Stvořil fšecky muský i fšecky žencký

Stvořil fšecky bytosťi na svojí Zemi.

Stvořitel miloval fšecky a každýho znás

ale pak sme ho fšicky muský i fšecky žencký zradili

Poplivali sme jeho dúvjeru

a Stvořitel se rozlobil.

Poslal nás dolu do tmavý Zemňe

aby sme odčiňili hříchy oců a matek

a jednoho dne, je psáno, nám Stvořitel dá znameňí

Fšem nám bude otpušťeno

vyjdem na povrch zemňe

a svjetlo, kerý tam Stvořitel drží na dlaňi,

dá nám fšem

a fšem se povede dobře v tomhle i příšťim živoťe.

Ámen.

Učmsp sat

Učm spsat

Učimse psát

Učim sepsát.

Učim se psát.

Lepší, řiká Tomáš a zhasíná svjetlo.

Je to ťeškí používat mozek.

Tomáš mňe učí u vobjeda, dyš sou vostatňí fkabiňe, a ňěkdy v Den Stvořitele mám hoďinu po modlidbách.

Ftejdnu chlapi seďej a probíraj dospjeláckí vjeci fkabiňe a mi mladý tam nesmíme choďit. Řikaj že řešej chlapskí záležitosťi, kerí nejsou pro mládeš.

A tak seďim s Tomášem a von mňe učí písmena. Psát je ťeškí. Učíme se to jenom dva: já a Tobe. Vostatňí sou moc starí. Tobe je mlačí neš já ale učí se richle a demuto.

Tomáš je muj nejlepší kámoš igdyš je víc neš dvakrát starší neš já. Stará se vo mňe a dává na mňe bacha. Sem totiš jinej, chápete. Řikaj mi Mezek, protože nejsem kluk, ale ešťe ani chlap a holky tady dole vúbec nejsou takže musim bejt Mezek. Aňi jedno aňi druhí ale ňeco mezi. Tomášovi se nelíbí že mi tak řikaj a řiká mi Žabka.

Žet á bé ká á. Žabka.

To se mi líbí.

Tomáš řiká že to je malí a čilí živočich. Jako já.

Psaňí je ťěškí. Na konci hoďiny mňě dycky bolej voči vod svjetla svíček. A pak fšichni tři musíme spátki do práce.

Bearmouth je muj domof, víte? Menujese Bearmouth, protože to prej znamená Medvjeďí tlama, a dříf ležel blísko povrchu s doširoka votevřenou tlamou, takže sme mohli vejít přímo do něj. Ale pak kopali pořát hloubš a hloubš, kilometri a kilometri do zemňe, takže teť pracujem ve velkim horku a to méno uš nevotpovidá pravďe. Medvjeďí tlami se řiká mňelkim dolum a to mi nejsme. Mňelibi nám řikat Černá jáma. Nebo střet Zemňe.

Dyš sem přišel bil sem dveřnik. Nedostával sem zato moc peňes, ale bila to dúležitá práce. Poušťet vzduch dovňitř a ven, votvírat dveře poňíkum a fšem vostatňím.

Teť sem tahač a učimse na kopače. Sme tým, já a Jack (píše se to Jé á cé ká, ale čte se to Džek). Křičí na mňe dyš nejsem dost rychlí. Jack kope, já nakládám a vozim.

Tahač použivá úplňe jinej jazik kerej se musíte richle naučit. Dyš sem začínal, ňic sem zňej neznal, ale Jack mňe ho naučil. Řiká že sem chitrej. Jack vúbec neumí psát. Ale umí počítat. A pracuje richle. Ďesňe richle. Ňekdy je ťeškí snim držet krok. Ale čim víc nakopem ťim víc si viďeláme.

Jako tahač si viďelávám víc neš jako dveřnik. Jednou budu taki kopač jako Jack.

Teď beru patnáct. Kopači berou i šedesát, vjeřilibi ste tomu?

Umim pracovat třeba i po slepu.

To je dobře protože to šetří svíčki.

Svíčki sou drahí.

Každej tejden utrácim za svíčki pjet mincí. Pjet za jídlo a sirki, dvje za horkou vodu a zbitek potřep. Takže mi zbejvaj tři a ty posílám mamce.

Mamku aňi vostatňí sem neviděl, co sem přišel sem. Den Stvořitele neňi dost dlouhej abi sem se po modlidbách a tak podobňe sťihnul dostat tam a spátki. A volno mám jenom ten jeden den tejdňe.

Vráťit se spátki nahoru na povrch zemňe trvá skoro púldne. A je to drahí. Jedna cesta vítahem je za třicet. A tak zustávám tady. Vetmňe je to levňejší. Deňí svjetlo sem viďel naposlet dyš mi bili štyři. Vlastňe nevim přesňe jak je to dlouho ale připadá mi to dávno.

Práce tahače je ťešká, ale pomáhá mi to fučení písmen. Chápete, dyš tlačim vozejk sematam k hlavňí cesťe, nahoru do svahu a spátki, fhorku, prachu a vetmňe, vduchu si vopakuju písmena.

Dyš dneska končíme, na Hráčově posteli je novej kluk. Leží tam celí den a brečí a brečí v kouťe, dokud ho Jack nepropleskne a neřekne mu ať drží zobák abi sme se mohli trochu vispat.

Hráč umřel minulej tejden. Nechal se vihoďit do luftu a pak to ešťe schital Harrison dyš se ho snažil zachránit. Řikaj že pliny po víbuchu vás můžou taki zabít. A Harrisonovi se to stalo.

Dvje prázný postele.

Teť uš jenom jedna.

Ten novej kluk vipadá čistý jako ze škatulki. Jako čerstvje narozený hříbje.

Má vitřešťený voči. Vipadá viďešeňe. Hrůzou besebe.

Neřek ešťe aňi slovo.

Při prvňí šichťe se noví kluk chvjeje u dveří na hlavňí cesťe. Bude pracovat jako dveřnik: Nicholson mu visvjetluje co má ďelat, ale ten kluk je víc neš dvakrát starší neš je správný vjek a neušetří moc peňes jesli bude spalovat svíčki takovím tempem.

Novej kluk aňi Nicholson nemaj náladu na mluveňí. Je tu tma jako fpitli ale slišim, jak kluk poliká slzi.

Dyš ho viďim pozďejš na konci šichty, má rozříznutej nos. Pravou ďírku. To ďelaj dycky. Abi zjistili jesli si dost chlap abis tady pracoval. Veme se vostrej kámen, chápete, a šmik, přímo nahoru. Dyš se rozbrečíš, stlučou ťe.

Fšichni máme tu jizvu. Takse pozná že si kluk z Bearmouthu.

Teť je jeden znás. Ať uš chce nebo ne.

Tomáš řiká že se ten kluk menuje Devlin.

Ešťe sem ho neslišel mluvit ale Tomáš vitáhne skaždýho uplňe fšecko. Umí poslouchat. Počká si dokut nemáte co říc a pak vás poslouchá. Řiká že moch bejt učenec a já mu vjeřim. Je to ten nejučeňejší muš jakího sem gdy potkal.

Devlin.

Devil-in. To prej v cizí řeči znamená že přišel ďábel.

Ňikoho sme tady dole nečekali a uš vúbec ne mladýho kluka. Nevim co si voňem mám mislet. Mňelibi sme bejt vopatrný. Možná je jeho méno ňeco jako varováňí. Je docela heskej. Ďábel f přestrojeňí. Možná nás bude pokoušet. Budu se voto víc modlit ke Stvořiteli abi nás zachránil.

Abi nás vochraňoval.

A abi dával ekstra bacha na Devlina. Stvořiteli chraň mňe.

Devlin nebrečí. Teť uš ne. Je tu skoro tejden a vipadá vostříleňe. Jeho voči sou stejňe černý jako uhlí co ťežíme. Tvrdý a silný jak podle Jacka musíte bejt.

Přemejšlím votom co mi řek. Devlin. Šeptal jako dyš se po sťeňe plíží pavouk.

Stačí dyš to začne jeďinej človjek, řek. Jeho hlas mňe šimral fuchu. Jenom jeďinej.

Ale co? Co dyš začne? zeptal sem se šeptem zatimco sem tlačil náklat přes průchot kerej mi držel votevřenej.

Revoluse, von nato. Jenom jeďinej. Přemejšlej votom.

Slišel sem vetmňe jakse usmívá. Cejťil sem jak za mnou zavřel dveře – zakrk mi fouknul vítr aš sem se votřás.

Zeptal sem se Tomáše co znamená revoluse – votpovjeďel mi že se správňe řiká revoluce (s cé) a abich vo tom nigde nemluvil. Takoví vjeci prej nemám řikat nahlas. Aňi na ňe nemám mislet. Aňi voňich šeptat.

Pozďejš mi visvjetlil co to znamená. Povstáňí. Vspouru. Neposlušnost. Mislim na Stvořitele. Ten viďí fšecko. A fšecko ví. Jesli Stvořitel uviďí vspouru, rozmáčkne ji jako mravence. Jako to Jack uďelal s tim myšátkem v mí posteli. Mlask ajeto. Taková je vúle Stvořitele. Dycky. Modlim se zvlášť usilovňe abi mňe spasil.

Stvořiteli chraň mňe. Chraň nás fšecki. Ámen.

Dneska je Den Stvořitele. Je to prvňí neďele gdy je tady Devlin. Vot tý chvíle sem sňim nemluvil. Nechci abimi votravoval uši řečma vo revoluci a podobňe. Zvlášť ne v Den Stvořitele.

Neďele sou spesiální dny.

Fstáváme pozďejš a sňídáme v jídelňe s ňekerejma lidma zviších pater Bearmouthu, kerí normálňe nevídáme poňevač pracujou v jinejch šichtách. Ale teť tu sme společňe. Mačkáme se na dlouhejch lavicích v bíle vimalovaný mísnosťi. Vjetšinu dňí máme ovesnou kaši sesolí ale na Den Stvořitele ji máme scukrem. Chutná úplňe jinak, tak slatce a skvjele že zvedám misku a fšecko polikám najeden zátach. Paksi volizuju prst a viťírám misku dokut neňi uplňe čistá.

Tomáš semi smňeje že sem tak chamtiví a Jack mňe napomíná že se neumim chovat. Devlin fšecko pozoruje. Poťichu. Čeká aš fšichňi dojeďi a pak teprf se poušťí do sví. Jí pomalu žící. Trvá mu to takdlouho že mu Jack sebere misku neš sní púlku porce.

Tumáš Mezku, řiká, dojes to za ňej. Loudá se sťim takže mu to nejspíš nechutná!

Fšichňi vokolo se smňejou ale Devlin ne. Seďí a zírá na mňe. Klidňebi se do mňe vešlo ešťe pjet misek takoví dobroty ale tohle je jídlo jinýho kluka. To je proťi fšem pravidlum.

Ňic neřikám ale vrťim hlavou.

Tomáš si bere slovo za mňe. Nemenuje se Mezek ale Žabka, řiká pevňe.

Jack si ho nefšímá. Mračí se na mňe, vijídá misku sám a prutce ji staví na stůl.

Devlin pořát seďí a pozoruje mňe. Pozoruje Jacka. Sem stoho nervózňí, stahuje semi žaludek. Neďívám se Devlinovi do vočí, aš ťesně přet ťim neš zhasnou svíčki. Vim jisťe že sem zahlít jak povitahuje koutek pusy skoro jakobi se usmíval. Ďáblúf úsmňef.

Stvořiteli ochraňuj mňe.

Procházíme poklopi na viší patra, jedna, dva, počitám je na prstech jak mňe to naučil Tomáš. Jak stoupáme vzduch je čim dál chladňejší. Tři, štyři. Nemám to tady nahoře moc rát. Prúvan mňe šimrá jako duchové. Ale musíme vistoupat nahoru. Tam ďekujeme Stvořiteli. Za naše životy, za náš deňí chleba, za fšecko.

Pjet. Kolem hlídačů.

Šest.

Trvá to vječnost. Jako dycky. Nahoru dotmi, za zvukama kerí slišíte přet sebou. Tady nahoře sou širší chodbi a taki vyší takže se nemusíte tolik hrbit abi ste se netloukli do hlavi.

Sedum, vosum.

Konečňe devjet a pak deset. Tady je Stvořitel. Po celím patře. Fšude. Cejťíte ho kolem sebe ve vzduchu i ve svjetle. Kamse poďiváte, blikaji svíčki. Je tu spousta svjetla že mňe zňej bolej voči. Musim pořát mrkat a do vočí mi vhrkaji slzi. Každou neďeli je to stejný. Jasná záře Stvořitele nám ukazuje cestu. Vede nás svim svjetlem kerí je tak jasný že vás voslepí dyš se doňej budete ďívat moc dlouho.

Vicházíme po krátkim schoďišťi vitesanym do skáli a vibjelenym abi odráželo svjetlo svíček a pak vodbočujem doprava do širokejch dveří velkí Síňe gde je Stvořitel. Svíčki hořej a mi vcházíme do jeho Síňe a připojujem se ke stofkám dalších mužú a klukú z jinejch čásťí Bearmouthu.

Stvořitelova Síň mi viráží dech. Každej Den Stvořitele je to stejný ale dyš sem přídu, cejťím jak mi zrichluje srce a připadám si celí jakobi lechčí. Síň je nejvječí mísnost jakou sem gdy viďel. Na jedný straňe proťi vchodu a víchodu stojí hrubej kámen ve tvaru obra – búch co nanás dohlíží. Samotnej Stvořitel. Ňegdo tvrďí že tu bil dycky, jiný řikaj že je vitesanej ale má tvář. Úplňe nahoře je vobličej a ďívá se navás dolu. Dyš přimhouříte voči viďíte ho líp.

Uš se naňej nesnažim ďívat. Ďesí mňe. Že je tady. Stvořitel. Že je tu mezi náma. Stvořiteli ochaňuj nás.

Přet spjevem řikáme modlidbi. Řikáme je každej den dyš stáváme. Ale tady vede modlidbi pan Sharp. Je dohlížitel poňevač dohlíží na fšecko možný: na naši práci, na naše blaho a na fungováňí celího dolu. Ale neni šéf, dúl neni jeho, ten patří Pánovi, to znamená panu Johnsonovi. Ešťe ňigdy sem ho neviďel ale slišel sem že je visokej a hubenej a nosí legračňí oblečeňí s visokim kloboukem na hlavje. Choďí celej v modrim a je čisťounkej jako sama vobloha.

Ale to sem vodbočil. Tomáš řiká že se snadno rosptylim. Devlin stojí vedle mňe, vim vo ňem ačkolif se nekoukám. Sálá zňej teplo jako mrak. To vás naučí tma. Jak vňímat ňečí přítomnost igdyš ho neviďíte.

Připojuju se kmodlidbje. Fšichňi odřikáváme.

Na počátku ekzistoval Stvořitel

a ten dal vzňiknout fšemu okolo.

Vytvořil fšecky muský i fšecky žencký

Vytvořil fšecky bytosťi na svojí Zemi.

Stvořitel miloval fšecky a každýho znás

ale pak sme ho fšicky muský i fšecky žencký zradili

Poplivali sme jeho dúvjeru

a Stvořitel se rozlobil.

Poslal nás dolu do tmavý Zemňe

aby sme odčiňili hříchy oců a matek

a jednoho dne, je psáno, nám Stvořitel dá znameňí

Fšem nám bude otpušťeno

vyjdem na povrch zemňe

a svjetlo, kerý tam Stvořitel drží na dlaňi,

dá nám fšem

a fšem se povede dobře v tomhle i příšťim živoťe.

Ámen.

Devlin mlčí. Nepřipojuje se knám. Aňi nehejbá poťichu rty jakosem to ďělal já neš sem se naučil fšecki slova.

Má zasňenej víras. Jakobi bil ňegde úplňe jinde. Možná se taki snadno rosptýlí.

Začínáme spívat a já cejťim že se na mňe ďívá. Musim se ovládat abi semse na ňej taki nepoďíval a místo toho zvedám voči ke Stvořiteli. Ďívám se nahoru na jeho kamenej vobličej a spívám mu a spívám a netroufám si sklopit voči dokut mňe nebolí krk a neňi čas kvotchodu.

V Den Stvořitele nám nabízeji spesiálňí možnost zaplavat si za púl mince v jezeře. Po práci se tam mijeme, ťělo i voblečeňí, u pump kerí pumpujou vodu nahoru knám a spátki dolu do jezera. Ale nesmíme vňem plavat pokut tam vomilem nespadnem. Jenže Den Stvořitele je spesiální den. Itak zato musíme plaťit jako musíme plaťit za vječinu vjecí. Za boty, svíčki, šaty a tak podobňe.

Každý nemá plavání rát. Třeba Jack řiká že to neňi přirozený, ale Tomáš i já ho máme ráďi a Tobe taki. Neplavem každej Den Stvořitele abi sme ušetřili, ale ňegdy jo. Je to pro nás vzácnost. Sme pak úplňe čisťounkí.

Dyš sme bili vopravdu malí, menčí neš sme teť, Tobe a já sme plavali vokolo celího jezera, vetmňe, a snažili sme se hledat jeskiňe a chodbi. Ale přestali sme dyš nám Jack povjeďel jak se tady jednou utopili dva chlapi co se taki vidali na prúskum. Na tři dny zmizeli a pak našli jejich nafouknutý ťela plavat v jezeře. Jack si mislí že našli chodbu a pokusili se proplavat na druhou stranu ale uvízli.

Tomáš sťim nesouhlasí. Podle ňěj mňeli ty chlapi na krku modřiny jakobi je ňegdo zabil. Pak uš se ale votom ňigdy nezmíňil tak si nejsem jistej jesli sem sito nevimislel.

Zejtra je vejplata a vječiňe liďí uš došli peňíze. Tomáš, Tobe a já si ale pošetříme púl mince dyš můžem abi sme si mohli zaplavat. Je to naše vodmňena. Trávíme tam vječinu votpoledne po modlidbách. Tomáš taki chce abi sme si Tobe a já vopakovali písmena. Nahlas hláskujem slova a slišíme jakse naše hlasi rozlíhaji po jeskiňi. Je zvlášňí takle se slišet. Naše hlasi besťěl na nás volaji spátki.

Teť uš ho znám jako sví boty. To jezero. Jako moje patro v dole. Múžu po ňem choďit třeba pospátku a s páskou přes voči a stejňe se tady viznám. Často neviďim ani nataženou ruku přet sebou dyš pracuju, jeďiňe že si rosvíťim svíčku a ty si šetřim na chvíle gdy je potřebuju nejvíc. Fšude vokolo je černota.

Dyš přichází Devlin, nedokážu uvjeřit svym vočim aňi ušim. Slišim ho dříf neš ho viďim. Nejisťe se šourá a ďelá ďesnej kravál i s rosvícenou svíčkou v ruce. Plejtvá svjetlem. Ftu chvíli uš sem na hloupce a nat hladinu mi vikukuje jenom hlava. Zbitek mího ťela je volnej. Vznáší se. Prsty u nohou mi vožďibujou bílí ribki. Tomáš řiká že sou slepí ale mňe se líbí jak mňe lechtaji. To fšecko ale kazí příchot Ďábla. Tohle je naše vodmňena, je jenom pro nás a ne pro ňej. Pro Devlina.

Co tady ďelá? ptám se hlasiťe. Za prvňí tejden přece dostane zaplaceno aš zejtra.

Ťiše chlapče, napomíná mňe Tomáš. Chovej se slušňe. Takle vítáš našeho novího přítele? Pučil sem mu peňíze, povidá a já se na ňej mračim. Viplejtval púl mince na kluka kerího aňi nezná. Skazil nám votpoledne u jezera.

Potápim se. Voda je studená a vosvježující a vochlazuje mi vobličej rospálenej zlosťí. Dyš se zase vinořuju slišim Tomáše jak si sňim poťichu povídá.

Má horkou hlavu, řiká, ale je to ten nejvjerňejší kamarát jakího můžeš mít. A taki mu to mislí.

Mluví vo mňe.

Pak Tomáš sťiší hlas ešťe víc a řikaj si ňeco dalšího. Plavu blíš, poťichu jako jedna sťech rib ale Tomáš zmlká.

Seďí na kamenech nahatej jako tuleň aš na spodňí prádlo, kůži hlatkou a sňedou. Vozařuje ho svjetlo Devlinovi hořící svíčki. Devlin se taki pomalu svlíká. Nejdříf košili, šeďivou vod prachu a pak i boty a ponoški. Je nahej do pasu. Zírám na ňej. Je krásnej, samí svali a šlachi. Ale taki má modřiny, velkí šeďiví pruhi jako uhelný žíli kerí hledáme. Ty nemúže mít z tohohle tejdne dyš jenom seďel a votvíral a zavíral dveře. Votkut je teda má? Fšimnesi že se ďívám, zrudne studem a vodvrací se. Sám pro sebe krčim rameny. Co natom záleží? Stvořitel nás fšecki vitvořil ke svímu vobrazu. Taková je jeho vúle.

Jak se ke mňe votočil zády viďim zňej víc. Jizvi kerí se ešťe nezahojili, velkí červený linki na zádech. Vipadaji jako dyš tenkrát zbičovali Toba za neposlušnost a já sem mu celej tejden každej den musel omejvat záda neš ty rány přestali krvácet.

Devlin si stahuje kalhoty a pak i spotki – stojí zády ke mňe s hladkim pozaďim, nahej jako v den gdy se vráťí ke Stvořiteli.

Červenám se – Stvořitel mi otpusť – dyš se ke mně Devlin votáčí. Potápim hlavu pod vodu ale na chvíli sem ho zahlít. Bílího, suchího a svočima tmavejma jako uhlí. Kůže mu září ve svjetle svíčki. Popravďe je to ta nejkrásňejší vjec jakou sem gdy viďel. Červenám se nad tou hříšnou mišlenkou – navíc v Den Stvořitele.

Potápim se hluboko dokut necejťim že uš mi tolik nehořej tváře. A pak je vedle mňe. Cachtá se ve voďe. Neplave hlatce a poťichu jako tuleň nebo riba. Spíš jako velkí tlustý pes kerí vokolo sebe ďelá vlny.

To je paráda, řiká nahlas. Nádhera! S vísknuťim se potápí, nohi v lufťe a já se málem usmívám ale místo toho se vihejbám pokušeňí a vilízám na kámen. Sedám si vedle Tomáše a žďímu si vlasi – voda kap kap kape mi na kolena. Vitahuju si mokrí spotki. Vječina chlapů púlku času žádný spotki nenosí ale Tomáš řek mňe a Tobovi žebi sme je mňeli nosit pořát, igdyš se mijeme pot pumpama nebo plavem. Tomáš to ďelá taki a já vim že to ňegdo považuje za ďivný ale tak to prosťe je.

Vočem ste se bavili? ptám se.

Tomáš se na mňe jenom ďívá spot přivřenejch vočí a líňe se usmívá.

Voňičem, votpovidá.

Ale já vim že nemluví pravdu.

Je nebespečnej, šeptám Tomášovi. Hodňe nebespečnej.

Tomáš nehibňe seďí. Votvírá jedno voko a ďívá se na mňe.

Liďi sou nebespečný jenom natolik jak jim to dovolíš, chlapče. A pak zase voko zavírá.

Ňegdy mám dojem že mi Tomáš viďí přímo do duše jako sám Stvořitel. Nazlobeňe se přesouvám vokousek dál abi semse zase voblík. Voblečeňí mi připadá hrubí a kousaví. Dusám spátki na cimru ke sví posteli a do konce dne mám špatnou náladu.

Tobe má ňejakí tajemství. Vim to poňevač sem ho nachytal. Uš pár dňí se chová ďivňe neš zhasnou svjetla přet spaňim – ošívá se jakobi mňel blechi nebo tak ňeco. Ale vo žádný blechi nejde.

Ten ukňučenej mamlas se skamaráďil smiší. Nevjeďel sem jisťe jesli je to miš poňevač mi připadala ďesňe velká. Přísahám že je to krysa ale vipadá celkem ochočeňe a Tobe ji má moc rát. Řiká ji Miš a já sem musel slibit že votom ňikomu neřeknu. V Bearmouthu nesmíme mít žádný mazlíčki víte. A miši nejsou zrovna nejčisčí zvířata.

Dybi to zjistili vostatňí, ta miš bi to mňela spočítaný, takže sem votpřísách že budu mlčet ale upozorňil sem Toba že musí bejt vopatrnej a mít Miš pořádňe skovanou. Tobe přikivoval že jo ale neni dost vopatrnej a tak nás Miš žene do maléru.

Dneska je vejplata a to je dycky zmatek. Dostáváme peňíze jednou mňesíčňe fponďelí. Chlapi smňeji pít pivo uš před vejplatou takže propíjeji mince ešťe neš je vúbec maji fkapse. Pivo je v jídelňe ve velkejch sudech ťeších neš vozejk kerej každej den tlačim po kolejích. Přikulujou je dovňitř, obrovskí sudy viší neš já. Narazí do ňich pípi a teče zňich pivo jako šeďiví proudy moči. A neňi zrovna laciný. Bjehem jeďinýho Pivňího ponďelí múže chlap propít týdeňí víplatu.

Jackovi se to jednou nebo dvakrát stalo. Jednou mu bilo tak zle že sem musel rubat i tahat. Řikal že mi to splaťí dvojnásop ale ňigdy to neuďelal. Dříf mi ale dycky dával jednu za ucho dyš sem nebil dost rychlej, pořádnou ťafku, a vod tý dobi to neďelá takže stoho asi přecejenom ňeco mám.

V den vejplaty visí ve vzduchu zvlášňí energije. Cejťíte jak praská po fšech šachtách i chodbách. To je nebespečný, jakobi jeďiná jiskra mohla potpálit celej dúl. Mi mladý se držíme vot chlapů dál. Gdysi dávno dyš sem bil hodňe malej přišel Harrison úplňe vopilej a chťel si kemňe vlíst do postele. Moc si to nepamatuju ale vspomínám si že mu zato Tomáš uďělal moncla. Aňi mi nevaďilo dyš Harrison zaklepal bačkorama. Ňigdy sem ho nemňel ňejak ekstra rát. Pliny po víbuchu bich ale nepřál ňikomu, aňi nejvječímu nepříteli.

Udusit se vetmňe kvúli jedovatejm plinům. To je ta nejhorší smrt.

Ze dne vejplaty sem ale nervózňí, chápete. Ze fší tý energije co praská po celim Bearmouthu. A dneska sme já a Tobe viďeli vjec kerou sme určiťe viďet nemňeli takže teť musíme voba uchovávat další tajemství.

Po hoďiňe písmen sme šli s Tobem spátki do práce a Miš se vihrabala Tobovi skapsi.

Nech ji ať se probjehne, řikám Tobovi a chitám ho zatimco Miš uťíká prič ale on se mi vismek a rozbjech se za ňí. Nemúžu si lajznout přijít pozďe na šichtu, jinak se Jack naštve, ale stejňe sem se vidal za Tobem a poťichu sem proklínal tu hloupou Miš.

Sleduju Tobovu mihotavou svíčku kolem rohú a dolu kolem závori za keroubi sme nemňeli choďit protože uzavírá část dolu kam uš teť nesmíme. Řiká se jim mrtví chodbi dyš uš sou úplňe viťežený a neňi vňich žádný další černý zlato. Zatáčim ešťe za dva rohi a viďim Toba jakse krčí v kouťe a zvedá tu zatracenou Miš.

Ďelej, pobízim ho ale slišim jak sem ňegdo de a tak honem přiskakuju k Tobovi abich mu sfouknul svíčku.

Dybi nás tady našli mňelibi sme malér poňevač sem nesmíme. Držim Toba potmňe u sebe a cejťim jak mu buší srce.

Pst, šeptám. Cejťim jak přikivuje a ťiskne si Miš k prsum.

Vokus dál v mrtví chodbě bliká svjetlo. Tady dole bi nemňel bejt aňi ňigdo jinej chápete. Teť uš slišim i hlasi.

Pst, vopakuju Tobovi a přikládám mu prst kertum.

Po špičkách se plížim dopředu khlasum a mám zvednutý ruce abich vetmňe nahmatal cestu. Kdobi tady moch bejt? mislim si. Tobe mi sahá po ruce a voba se plížíme ke svjetlu.

Mňelibi sme se vrátit, šeptá Tobe.

Počkej, votpovidám. Pst.

Pokračuju dopředu dokut nemúžu nakouknout zaroch. Vyhlížim spoza potpjernýho trámu. Držim se ho vobjema rukama a zarívám nechty do plesňivího dřeva. Fúskí chodbje viďim muže jak ve svjetle svíčki klečí na zemi. Viďim mu do vobličeje poňevač ho má zvednutej ale nepoznávám ho. Neňi mi aňi povjedomej.

Napínám uši abich slišel co řiká ale je jasný že je rozrušenej – vzliká a má zmlácenej vobličej. Prosim, škemrá. Prosim.

Jinej muš kerýho pořádňe neviďim ho tvrďe prašťí do vobličeje. Ve svjetle svíčki se dá rozeznat sťín třeťího muže.

Neňi to jaksi mislíte, řiká klečící muš. Z nosu mu teče kref. Jenom sem tak žvaňil. Neuďělal sem ňic špatnýho.

Znova ho prašťí. Bum do hlavi. Přitom zvuku sebou trhnu.

Lechkomislný řeči, vozívá se muš ve sťínu. Burcováňí vostatňích. Vivoláváňí neklidu. To nemúžem tolerovat, chápeš, Rikrbí? Nemúžem tady mít takoví viďeďence. Kromňe jídelny a cimer je zakázaný schlukováňí, copak sme ťi to uš neřikali?

Žádný další problémi uš nebudou, ujišťuje je muš kerýmu řikaji Rikrbí a popotahuje.

Ne, potvrzuje muš ve sťínu. Ne, to nebudou. Žádný skupiny, žádný schromažďování, žádný řeči, žádná neposlušnost. Ať si to zapamatuje, povidá smňerem k tomu muži co Rikrbího mláťí.

Rikrbí křičí ale neňi tu ňigdo gdobi ho slišel, jenom já a Tobe.

Vižeňte mňe, prosí. Vižeňte mňe jako viďeďence.

Šak mi ťe viženem, to se neboj, vozívá se hlas ze sťínu. Na to je ešťe dost času. Pokračuj, řiká svímu pomocňíkovi a na Rikrbího pršej rány pěsťí.

Stvořiteli chraň nás. Vipadá to že ho chťeji utlouct ksmrťi a já proťi tomu nemúžu nic podňiknout. Nemúžem se aňi dál ďívat – tohle neňi pro mladý. Votáčim se prič a najednou se mi smekne noha po kamenu. Kamínek se se šramotem kutálí chodbou. Tajim dech.

Haló, řiká hlas ze sťínu. Je tam ňegdo?

Já i Tobe uťikáme richlejš neš zajíci, probíháme kolem závori a spátki do povolený čásťi Bearmouthu. Táhnu Toba za sebou, srce mi buší aš fkrku a zatáčim sematam k naší cimře. Dyš sem si jistej že nás ňigdo nesleduje zastavujem a přerívaňe oddychujem.

Votomhle nesmíme mluvit, řikám Tobovi poťichu. Ňic sme neviďeli a ňic sme neslišeli.

Přikivuje.

Mislim to vážňe, řikám. Teť se musíme richle vráťit do práce a uš ňigdy se votom nezmíňíme. Jasný?

Přikivuje.

Jesli Miš zase uteče, necháš ji. To je taki jasný?

S vikulenýma vočima přikivuje.

Pohlaďim ho po hlavje a Tobe vodejde. Víte, musim na ňej dávat pozor. Musim dávat pozor na nejmlačího znás.

Dech se mi sklidňuje a já du k Jackovi. Pravidla sou pravidla. Tak to tady choďí. Neupozorňuj na sebe. Ďelej co se po tobje chce. Tvrďe pracuj a dostaneš svou vodmňenu. To si vopakuju zatimco se vracim do práce. Jack mi dává coproto poňevač du pozďe.

Stvořiteli ochraňuj mňe. Zbitek dne pracuju aš mám dojem že se mi to celí jenom zdálo. Netroufám si na to mislet. Neňi žádnej Rikrbí, vopakuju si pořát dokola. Neňi žádnej muš ve sťínu. Jenže je. Vim že je. Voba sem viďel.

Modlim se pocťivě ke Stvořiteli abi nás fšecki zachráňil.

Po práci vden vejplaty se chlapi mejou a hrnou se do jídelny co nejrichlejš. Ňigdy je neviďíte hejbat se richlejš. Fšichňi plný načeňí a uš se ťešej na pivo. Nicholson, Skillen i Jack se smňejou a poplácávaji se po zádech zatimco schnou pomiťí, s mišlenkama na pivo. Will a Joe mlčej jako dycky ale voči se jim blejskaj. Dyš se mijem u jezera rozhlížim se u pump po Rikrbím ale vim že nepracuje v týhle čásťi dolu poňevač sem ho dodneška ešťe ňigdy neviďel. Stejňe se poňem rozhlížim. Jeden ňigdy neví.

Tomáš se piťí neúčasní a mi mladý aňi nesmíme. Nemám rát pach piva. Točí se mi zňej hlava. Devlin je určiťe dost starej abi šel ale zústává s Tomášem a s náma. Místo piťí piva seďíme v kabiňe gde chlapi vobjedvaji. Kabina je ňeco jako bouda gde si múže otpočinout asi tak deset chlapú ale mi mladý sem normálňe nesmíme. V kabiňe sou toťiš lavice pjekňejší neš stoli v jídelňe. Taki je tu příjemňe teplo. Viďim jak Tobe skovává Miš v kapse takže oňí neví aňi Tomáš.

Den vejplaty je jeďinej den gdy smíme do kabiny dyš vo tom ňigdo neví a ňigdo nás neviďí. Tomáš nám vipráví příbjehi a ňegdy si mi tři ňejakej příbjech sami vimejšlíme. Příbjehi o dracích, čaroďejnicích, kotlích a mocnejch lektvarech jako je to pivo kerí pijou dvje patra nad náma.

Dnešek je ale jinej poňevač tu je von. Přeju si abi Devlin šel prič a nechal nás bejt. Přeju si abi sem vúbec nepřišel. Tomáš je muj přítel, muj a Toba, a nechci se oňej ďelit. Mi tři sme si blískí, chápete, bliší neš s vostatňíma. A vod chvíle co se vobjevil von mám dojem že se votsebe vzdalujem. Mislim na to co jsme s Tobem viďeli, na toho muže ve sťínu, a zachvjeju se.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Medvědí tlama.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.